91 



Öfverst, sedan mellan supramarin och marin inskjutits en epi- 

 litoral region, betingad af vindpining och genom vindarne förmed- 

 lad saltimprägnalion, kommer sup rali toralen. Denna region lig- 

 ger öfver den normala högvattenslinjen och vätes endast intermit- 

 tent vid svall och stänk. 



Regionen därpå, litoralen, ligger under den normala högvattens- 

 linjen. Den blottlägges antingen regelbundet vid ebben, eller i haf 

 utan tidvattensfenomen mera oregelbundet genom vågsugning, storm, 

 ström, periodiska växlingar i vattennivån under olika årstider etc. 



För indelningen af den andra gruppen tages en assimilations- 

 energien bestämmande fotisk faktor: graden af belysningens 

 intensitet. 



Vid den linje, där den högre vegetationen på grund af inträ- 

 dande ljusbrist börjar upplösa sig i enstaka växande individ, där 

 bottenöknen sålunda vidtar, eller eventuellt där floridé-samhällena 

 börja dominera, sätter jag i anslutning till Kjellman och Örsted 

 gränsen mellan de två regionerna sublitoral och elit or al. När 

 en gång de fysikaliska förhållandena vid dessa växtfysiognomiska 

 gränser bli närmare undersökta, bör man omskrifva dem med en 

 direkt fotisk konstant. 



Denna regionindelning utför jag för de nordiska hafven närmare 

 sålunda. 



Supramar/nen. 



1. Epi litoralen. 



Hafvets inflytande på vegetationen slutar ej alltid med vågor- 

 nas, gränsen mellan min supramarin och marin. Jag syftar här- 

 med ej på hafvets allmänna klimatiska effekt — det maritima kli- 

 matet — vida in öfver de angränsande landvidderna, utan på 

 de lokala verkningarne: för det första intensiv vindpining, för det 

 andra utfällning af salter och vatten ur den genom vågornas 

 sönderpiskning härmed mättade atmosfären. Vidare ha vi att 

 räkna med den starka ljusreflexen från vattnets och supralitora- 

 lens ytor samt en del andra mindre betydande faktorer 1 ). Alla 

 dessa faktorer verka efler växlingar i de topografiska förhållandena 

 såväl till utsträckning som intensitet mycket ojämnt på den supra- 

 marina vegetationens fysiognomi, ibland kanske ej alls, ibland ganska 



1 Af nyare nordisk litteratur, där dessa faktorer beröras, hänvisas endast till 

 Warming 1906 och 1907 , Öallöe (1908), Sernander (1912), Frödin (1912, Selan, 

 jjer 1914, Romell (1915, Lundegårdh 1915. 



