skönjbart i dess sammansättning och individens morfologiska ut- 

 bildning. I senare fallet torde det vara lämpligt att påbygga det 

 maritima regionsystemet med en epilitoral region. 



Denna region har jag förut (1912 och 1915) kallat nedre delen 

 af supramarinen eller helt enkelt supramarinen, hvilken term ac- 

 cepterats af Häyrén (1914). Enligt minegen definition (1912 p. 855) 

 omfattar dock den supramarina regionen allt ofvan hafsvågornas 

 inverkan. Termen epilitoral har sin analogi i epiglacial, epipa- 

 läolitisk o. s. v. — Brenner kallar den supralitoral. 



Den genom vindpining framkallade epilitoralen kan i såväl hori- 

 zontal som vertikal riktning bli betydande nog. Till densamma 

 bör man, utgående från det nordeuropeiska skogsområdet, föra de 

 områden af supramarinen, från hvilka skogen genom hafsvindarne 

 eller några andra faktorer antingen uteslutes eller nertvingas till 

 mycket låg vindskog. 



De vandrande dynerna innanför de supralitorala deflationsområ- 

 dena (jämför i nästa kapitel Gotska Sandön och Irevik) höra så- 

 lunda hit. Nordeuropas mest storslaget utbildade epilitoral är just 

 den gigantiska dynsträckan utmed Nordsjöns sydöstra och Skage- 

 racks södra kust från Pas de Calais i söder till Skagen i norr. 

 Utmed de fennoskandiska kusterna, såväl utmed Atlanten, Ishafvet, 

 Skagerack, Kattegat som Östersjön, framträder epilitoralen mindre 

 som dynlandskap — Sveriges ståtligaste epilitorala dyn torde vara 

 randdynen kring Gotska Sandön (Sernander 1908 p. 392) — än 

 som skoglösa bergplatåer och som låg vindskog. Hvad Östersjö- 

 skärgårdens yttre delar beträffar, faller t. ex. ej blott Häyréns (1900) 

 längdzon 1 i hela dess utsträckning, utan äfven, om man låter 

 dessa zoner skiljas af den maritima trädgränsen (Sernander 

 1912 p. 867, Selander 1914 p. 321), yttre delen af hans längdzon 

 2 med dess vindskog, inom epilitoralen. 



De skoglösa områdena utmed de nordiska kusterna, jag tänker 

 närmast på Halland, Bohuslän och den norska Ilex-regionen, hvilka 

 jag närmast studerat, få emellertid ej i sin helhet räknas till den äkta 

 epilitoralen. Stora delar af dessa områden äro nämligen ej af all- 

 männa fysiskt-geografiska grunder utan genom afvärkning, brand 

 och betning beröfvade sitt gamla skogstäcke. Den rationella mari- 

 tima trädgränsen, som faktiskt flerstädes måste finnas, är emeller- 

 tid mycket svår att framdraga. Ej minst sammanhänger detta med 

 att i denna zöne contestée, (A. De Candolle, 1898 p. 19) genom skog- 

 lösheten växtsamhällen och enskilda arter utvidgat sig eller in- 



