Utfällningen af vatten ur atmosfären liksom belysningen sökande 

 genom reflekteradt ljus torde väl knappast i nämnvärd grad utöka 

 epilitoralens område, men väl influera på beskaffenheten af dess 

 vegetation. 



De skilda betingelserna för epilitoralens uppkomst och olikartade 

 utformning vid hafsstränderna böra ses i samband med vissa ut- 

 bildningsfenomen i nedre delen af insjöarnes supralakustrin (Ser- 

 nander 1912 p. 871), h vilka ibland äfven här rättfärdiggöra upp- 

 ställandet af en särskild epilitoral region. Att vindpiningen enbart, 

 utan salt i luften åstadkommer dyner och sandfält, ej blott till sin 

 plats i regionernas succession utan äfven till hela sin utformning 

 fullständigt analoga med dem i hafs-epilitoralen torde vara känd t, 

 och vi äga genom Norén 1906 en förträfflig skildring af denna natur- 

 typ från Vänerns sandstränder. 



Vindskogarne i form av »buskdyner» (Frödin) utdanas också utan 

 salt i luften 1 ), som t. ex. Fruh (1901) med ett stort bevismaterial 

 påvisat. Om vi fästa oss vid svenska förhållanden, så finna vi 

 sådana af t. ex. Primus Padus på en del Mälaröar. Helt säkert 

 skall man nog också vid Vänern kunna uppspåra en lakustrin 

 skogsgräns analog med den maritima. 



Saltets inverkan på hafssträndernas epilitorala samhällen visar sig 

 i uppträdandet af vissa mer eller mindre halofila växter. Frödin 

 (1912 p. 49 — 53) har genom en viktig studie visat, hur just salt- 

 imprägnationen troligen är den bestämmande faktorn för utbred- 

 ningen af en typisk epilitoral laf (Ramalina scopulorum) inåt land. 

 Andra vanligen epilitorala stenlafvar, som genom sin saknad eller 

 ytterst sparsamma förekomst vid sjöarna förråda en viss grad af 

 halofili, äro t. ex. Ramalma subfarinacea NyL, Physcia aquila och 

 Lecanora cartilaginea. Intressant är att se, hur dessa arter också 

 mycket riktigt aftaga inåt det utsötade Bottenhafvet. Ramalina scopu- 

 lorum, R. subfarinacea och Physcia aquila stanna på olika höjder i 

 Roslagens skärgård; Lecanora cartilaginea når endast Gäfle, ehuru 

 de samtliga utmed Norges kust gå upp i N. Ishnfvets strandflora. 



Det inflytande epilitoralen röner af luftfuktigheten borde vara lik- 

 artadt vid hafvet och de större insjöarne. Vi veta emellertid myc- 

 ket litet om arten af detta inflytande. Uppmärksammas bör, att 

 några af de epilitorala, mer eller mindre halofila lafvarne sprida sig 

 längre inåt land, ju större luftfuktigheten är. Om Phijsica aquila i 



1 Frödin har 1912. p. 32) en häremot afvikande åsikt. 



