96 



Norge säger Lynge (1916 p. 11): »On the humid Atlantic coasts it 

 is also recorded at 1 or 2 km. from the shore, not exposed to the 

 sprinkling of the water; also recorded at the base of the trunks of 

 trees». — I nedre delen af epilitoralen har jag vid Upsala Univer- 

 sitets Biologiska Station Klubban på af terrestriskt vatten oberörda 

 zenitklippytor iakttagit Lecanora lacastris och Lecidea Dicksonii, af 

 h vilka åtminstone den förstnämda i vanliga fall tillhör sjöarnes och 

 de starkt bräckta hafsvikarnes öfversvämningsbälte (Sernander 1912 

 p. 872). 



Marin. 



2. Supra li toralen. 



Hvad menas med supralitoral, och hvad bör denna region 

 omfatta? 



Begreppet linnes redan hos Wahlenberg i hans sedes: supra 

 littora: termen sedes här liksom i hela Wahlenbergs p. 15 refe- 

 rerade framställning af algernas batymetriska fördelning fullkom- 

 ligt motsvarande senare auktorers regi o. Denna Wahlenbergs 

 region går ned till hans margo superior littorum, d. v. s. flod- 

 linjen. Hvar supra littora slutar uppåt är något obestämdt; det 

 framstår ej klart, om Prdsiola, som »ab undis marinis numquam 

 irrigatur, tamen aérem marinum sibi exposcit» (p. 507), hör hit. 



Efter Wahlenbergs tid kom begreppet, hvad de nordiska hafven 

 beträffar; först till sin rätt genom Warming, som på Börgesens gra- 

 dual-disputation rekommenderade införandet af den af Lorenz för 

 Quarnero-golfen uppställda »SupraJJtoralregionen» 1 ). Simmons säger 

 1904 p. 172 härom: Börgesen har flyttat litoralregionens öfre be- 

 gränsning »så högt upp, c:a 35 m. öfver högvattenslinien, att äfven 

 på de mest utsatta bränningskuster åtskilliga växter medtagits i den, 



x ) Om denna säger Lorenz bl. a. p. 193 följande: 



»Die Algenvegetation beginnt unter gevrissen Verhältnissen schon ober dem Spie- 

 gel der höcksten Fluth. Die Bedingnngen dieses obermeerischen Vorkommens sind : 

 grosse Luftfeiichtigkeit, geringer LuftAvechsel, vonviegende Beschattung, Schutz 

 gegen abAvaschende Kegenrluthen und Amvesenheit eines Anlluges von Meersalz, 

 Avelches dureb den Gischt der Brandung auch iiber die nicht eigentlieh untertau- 

 ehenden Ufersteller ausgebreitet wird. Diese Bedingnngen vereinigen sich in engere 

 hohen Felsenspalten iiberhängender Steilnfer oder Uferklippen, an den Wänden 

 schlotartiger enges Höhlen, welehe nicht selten am Meeresspiegel ausmiinden, — 

 dann zwischen sehr genäherten, gegen einander v\ inkelig gestellten höheren Strand- 

 klippen. 



Solchen Stellen eigentlnimlig ist die einzige und sehr artenarme Facies: Cate- 

 nelletum. > 



