106 



5 meter. Men liksom Reinke anser han, att den bör tudelas. »Den 

 öfversta regionen är af mera begränsad vertikalutbredning och sträcker 

 sig knappt utöfver Vs-meters-gränsen. Den skulle således samman- 

 falla med Grans litoralregion i Tönsbergsfjorden. Den karaktärise- 

 ras af en del arter, förnämligast Enteromorphor, hvilka äro synner- 

 ligen härdiga för allehanda växlingar. Tillfällen kunna undantags- 

 vis inträffa, då denna region äfven i Östersjön blottlägges» (p. 25 — 26). 

 — Af vikt är Svedelii (p. 25) framhållande af »faran af att paralle- 

 lisera regionerna inom olikartade områden, ty de faktorer, som inom 

 ett område framkalla en utpräglad regionindelning och sätta en 

 gräns för en viss forms utbredning, kanske helt saknas inom ett 

 annat område, och artens utbredningsgräns sättes här af en annan 

 faktor. Men af detta följer åter, att en på grund af en viss, låt 

 vara aldrig så karaktäristisk växts utbredning uppgjord regionindel- 

 ning inom ett område ej utan vidare får öfvertlyttas på ett annat 

 område med andra naturförhållanden, för så vidt man önskar en 

 naturlig regionindelning.» 



Vid alla dessa bestämningar af inhafslitoralens omfattning har man, 

 ulan att egentligen närmare diskutera saken, utgått från, att dess 

 öfre begränsning sammanfaller med algsamhällenas öfre gräns, och 

 att, då man ej rör sig med någon supralitoral region, sådana före- 

 teelser som Porphijra /zzema/zs-associationen linge uppfattas som lo- 

 kala förskjutningar af regionen. En helt annan åskådning, ehuru 

 formellt af en viss likhet, har alldeles nyss i W. Brenner fått sin 

 målsman. Närmast utgående från strandängarna i sydvästra Fin- 

 land och i Uppland vill han p. 181 definiera sin »litorala region så y 

 att den omfattar den del af stranden 1 ), som kan vara ofvan vatten, 

 men som under en kortare eller längre tid nås af en samman- 

 hängande vattenyta (lugnvatten eller vågor)». »Alltså», fortsätter han, 

 »kunna vi till min litorala region hänföra såväl öfversta delen af 

 Sernanders litorala region (Ca/of7?rz\r-bältet), som hans supralitorala 



l ) Brenner gör en grundväsentlig skillnad mellan »stranden i vidsträckta och 

 > stranden i inskränkt mening». 



Om det förra begreppet säger han p. 174 »Stranden i vidsträckt mening torde 

 lämpligen kunna indelas i tre stora regioner, den sublitorala, litorala och 

 supralitorala. Med strand förstår jag i motsats till Warmino (1906 p. 5) hvarje 

 gränsgebit mellan vatten och land, oberoende af om det består af branta klippor eller 

 långsluttande mark». 



Det senare definierar han p. 175: »Den därpå följande litorala regionen 

 stranden i inskränkt mening) utmärker sig genom att den vid olika tidpunkter kan 

 ligga under eller ofvan vattenytan.» 



