107 



svall- och stormbälten. Dessa tre vore i stort sedt all jämställa 

 med mina subsalina, salina och suprasalina bälten». Med andra 

 ord, han får hela min och andra forskares supralitoral in i sin lito- 

 ral. Termen supralitoral vill han dock bibehålla och inför den i 

 stället för min nedre supramarin, d. v. s. livad jag i denna uppsals 

 kallar epilitoral. 



Alldeles frånsedt benämningarne innebär denna Brenners nya 

 terminologi i sak inga egentliga förändringar i andra forskares upp- 

 fattning af de marina regionerna. Dess egentliga innebörd är att den 

 förskjuter termerna litoral och supralitoral uppåt. Denna förskjut- 

 ning sammanhänger med Brenners uppfattning af att vattensvall 

 och vattenstänk på exponerade stränder böra till sin ekologiska 

 verkan jämnställas med den submersion, de skyddade strand- 

 ängarnes resp. salina och suprasalina bälten undergå vid resp. van- 

 ligt och högsta högvatten. Då han sedan tager detta högsta hög- 

 vatten till generell utgångspunkt, får han denna höga öfre gräns 

 för litoralen. Han anser sig härmed stå i öfverensstämmelse med 

 Kjellman. »Kjellmans (1877) litorala region, — egentligen uppgjord 

 för en kust med tidvatten, omfattar området mellan det högsta och 

 lägsta vattenståndets nivåer» (p. 174). Och p. 183 säger han, att 

 det kan »vara skäl att bibehålla Kjellmans ursprungliga litorala 

 region som benämning på det område, som kan vara både under 

 och ofvan vatten». (Se Kjellman 1877 p. 51.) 



Det är mig dock omöjligt att se, hur den definition af litoralen., 

 som Kjellman här lämnar, skall kunna bringas till att omfatta äfven 

 salmen och suprasalinen. På det citerade stället säger denne: »Das 

 litorale Gebiet macht den Theil des Meerbodens aus, welcher bei der 

 Ebbe während Zeiten der Springfluth entblösst wird, und folglich 

 zwischen der obersten Fluthgrenze und der untersten Ebbegrenze 

 liegt. Die Gegend um die Ebbenmarke wird während der Fluth von 

 einer 4 Fuss hohen Wassermasse bedeckt.» Äfven om man fäster 

 sig vid att Kjellman tar högsta flodgränsen, sålunda vid springtid, 

 som utgångspunkt, kan man ej prässa Kjellmans litoral högre än 

 ett litet stycke upp i mitt svallbälte, hvilket Brenner anser mot- 

 svara sin salina region. Kjellman talar uttryckligt om en mäktighet 

 af sin litorala region på 4 fot, och min supralitoral (Brenners salin och 

 suprasalin) blir ju vid de arktiska och nordatlantiska kusterna, t. ex. 

 på Färöarne (jmfr Börjesen p. 708), på exponerade lokaler mer än 

 100 fot. 



Och denna Kjellmans begränsning för litoralen till högvattens- 



