108 



linjen uppåt är ju nu för tiden — det skall strax visas, att här- 

 vidlag har en förskjutning från en med Brenners åskådning mera 

 öfverensstämmande terminologi ägt rum — algologernas i gemen. 

 Jag har hittills bland dem, naturligtvis med de förut behandlade 

 undantagen, då de rört sig med de edafiska förskjutningar af den 

 marina algvegetationen uppåt, ej kunnat linna någon annan än 

 Flahault, som användt ordet litoral för högre upp liggande mark! 

 Vidare kan man någon gång i allmänna växtgeografiska framställ- 

 ningar, där ej någon speciell regionbegränsning åsyftats, och i de 

 allmänna biologiska handböckerna återfinna Brenners litoralbegrepp. 

 Så säger Walther 1893 — 1894 i sin Bionomie des Meeres p. 13: 

 »Das Litoral ist derjenige Theil des Festlandes, welcher in meteoro- 

 logischen oder bionomischen Beziehungen zum Meere steht, und 

 derjenige Theil des Meeresgrundes, welcher bei Ebbe trocken liegt.» 

 Men äfven denne forskare visar starka tendenser att endast med- 

 taga fjären i litoralen, och 1908 p. 81 definierar han denna direkt 

 som »der Schauplatz der Gezeiten, die täglich zweimal ein breites 

 Schorrengebiet trocken legen.» 



Den egentliga orsaken till att Brenner fått detta sitt litoralbegrepp 

 och den därmed sammanhängande nya terminologien är hans ut- 

 gångspunkt. Han börjar med några formationsserier i skyddadt 

 läge, särskildt i inre skärgården i ett inhaf, och söker sedan öfverföra 

 de här funna regionerna och deras naturförhållanden på exponerade 

 sträckor äfven i yttre skärgården ej blott i samma slags haf utan 

 äfven, om jag ej missförstår honom, på Kjellmans och mina under- 

 sökningsområden i världshafven. De till några dm i vertikal rikt- 

 ning uppgående skillnaderna mellan »det af vindförhållandena be- 

 tingade olika höga vattenståndet» (Brenner p. 173) i utgångsom- 

 rådet, hvarest de äro den i förgrunden trädande ekologiska faktorn, 

 bli sedan normerande för hela regionindelningen. De med expo- 

 sitionen tillkommande vågsvallet och stormvågorna äro faktorer, 

 hvilka verka på samma sätt som högvattnet, och då detta betingar 

 litoralens öfre gräns, kan »regionen, som i Nylands skärgård å 

 skyddadt ställe har en höjd af omkring 60 cm., — å utskärens 

 exponerade klippor vertikalt omfatta 10 — 15 m.» (p. 189). 



För min regionindelning har jag följt en alldeles motsatt väg. 

 Jag har utgått från världshafven med deras ebb och flod och de 

 expositioner, där regionerna haft nära nog den största vertikala ut- 

 sträckningen. Litoralens begränsning till fjären har då varit själf- 

 fallen. I den inre skärgården sammandraga sig stormbältet och 



