109 



svallbältet med den minskade intensiteten af stormvågorna och våg- 

 svallet högst betydligt. Dessa fornt alldeles dominerande faktorer 

 sammanflyta med de vertikalt räknadt obetydliga verkningar, som 

 högvattnen ofvan den normala ebblinjen framkalla. Svallbältet blir 

 väl alltid utbildadt, men det kan bero på tycke och smak om man 

 skall uppställa något stormbälte eller ej. Jämför t. ex. profilen 

 nedanför en strandbjörkskog vid Alfverström i Bergens inre skär- 

 gård (Sernander 1912 p. 864). — Kommer jag så till det svåra pro- 

 blemet, huru bibehålla dessa regioner vid haf utan ebb och flod. 

 Jag låter då normalvattenståndet spela samma roll som den 

 normala flodlinjen. Det amfibiska, vid utvatten gång på gång torr- 

 lagda smala bältet nedanför normalvattenståndet tänker jag mig som 

 fjärens ekologiska motsvarighet, alltså som litoral. Ofvanför det- 

 samma förhåller sig sedan sublitoralen som vid världshafven. I 

 skyddade lägen med särskilda lutningsförhållanden uppstå strand- 

 ängar och en del andra formationer, där högvattnets variationer 

 spela en större roll än svall och stänk. Men till att på grundvalen 

 af dessa afvikelser i ifrågavarande små samhällen omkasta ett 

 system, som är byggdt på de utan den ringaste jämförelse domine- 

 rande kusttyperna, kan jag ej förmå mig. 



Med litoral förstår jag sålunda den periodiskt blottlagda hafs- 

 botten, från hvilken vattnet viker tillbaka, i världshafven genom 

 ebben vid dödtid, i inhafven på grund af en genom utvatten eller 

 vågsugning framkallad sänkning under normalvattenståndet. Den 

 sammanfaller sålunda vid världshafven med Forbes-Rosenvinges 

 litoralregion, vid inhafven med Grans litoral samt Reinkes och Sve- 

 delii öfre litoralregion. 



Det är ett sakförhållande, som möjligen bidragit till att några 

 författare utsträckt litoralregionen så långt nedåt i det baltiska haf- 

 vet. Det är förloppet af Facns vesiculosus öfre gränslinje. Från 

 världshafven och Skagerack är man van vid de väldiga vidder af 

 Vesiculosus- Ascophyllum-associsiiion, som utbreda sig i den äkta 

 litoralen. Då man i det baltiska hafvet vill träffa en fysiognomisk 

 motsvarighet, måste man söka denna djupare ner. Ty, och detta 

 är ett fenomen som man mycket litet beaktat, l ) ju mera utsötadt 



1 Den ende, som förut gjordt direkta jämförande observationer om tångrandens 

 zonala förskjutningar är Holmström (1888, p. 21): 



»Såvidt jag kunnat finna, sänker sig tångranden söderut, d. v. s. tångindividerna 

 sitta fästade djupare i Östersjön, t. ex. å bornholmska kusten, än vid norra änden 

 af Kattegatt. Sålunda har jag funnit, att tångranden tyckes vara 



