116 



motsvarar förhållandena i den af mig undersökta delen af Öster- 

 sjön» eller som han också p. 26 uttrycker det: »gränsen för Fncus 

 uesiculosiis' förekomst, åtminstone såsom formationsbildande». 



För regionindelningen i Västra Nyland intar Häyrén 1914 en 

 ställning mellan Reinke och Svedelius-Simmons. Han får här för 

 strandklipporna p. 29 — 30: 



»A. Sublittorale Region (Kjellman). 



1. Der sublittorale oder Rotalgen-Giirtel, nach oben bis zur 

 unteren Grenze des Blasentanges. 



B. Untere littorale Region (Reinke). 



2. Der Fucus-Gii rtel, nach oben zur oberen Grenzé des asso- 

 ziationsbildenden Blasentanges». 



C. Obere littorale Region (Reinke). 



3. Der Cladophora - Giirtel, nach oben bis zu 1—4 dm unter 

 der Tiefwassergrenze. Hier wirken einigermassen Wellenschlag und 

 Kis, der Giirtel wird aber nie der Luft ausgesetzt. 



4. Der Calothrix-Giirtel, nach oben bis zur Tiefwassergrenze 

 oder sogar bis 10 dm fiber dieselbe.» 



Kan man ur dessa skilda indelningar från skilda områden få 

 fram någon grund nog bärande att uppbygga en generell indelning 

 af alla de nordeuropeiska hafvens sublitoral, sådan jag begränsar 

 densamma? 



Till en början är att märka att algologerna icke funnit någon 

 anledning — vi undantaga Jönssons semilitoral — att i världshafven 

 uppdela denna region. Däremot har detta synts nödigt för flere 

 forskare, hvilka arbetat med inhafven. För de flesta af dessa har 

 undre gränsen för Fucaceerna, kanske framför andra Fucus vesiculo- 

 sus, varit bestämmande, tyvärr vagt angifvet, om man afsett dem 

 som associationsbildare eller ej. 



Fucaceerna spela i världshafven och inhafven en ganska olikartad 

 växtgeografisk och ekologisk roll, enligt min tanke hittills allt för 

 litet beaktad, men säkerligen af stor betydelse för en rationell region- 

 indelning. 



De äro afgjordt vanligare i den förra än i den senare hafstypen. 

 En ekologisk faktor, tidvattnets upphörande, utesluter genast en 

 grupp; den återstående decimeras hastigt inåt med den aftagande 

 salthalten. 



Den lilla grupp af fucaceer, som är begränsad till världshaf- 

 vens öfre fjär-bälte, och för hvilken Pelvetia canaliculata är den mest 

 typiska representanten, går från nordligaste Norge ner till landets 



