124 



fertums och Littora maris Arena, sive Sabulo, sale impraegnato, 

 maris fluetibus ventisque exposita», och inför som motsvarande 

 adjektiv 1. c. p. 317 »marina» och »maritima idem ac littoralis». 

 Fyra år senare skildrar han i Stationes plantarum motsvarande 

 stationes p. 74 sålunda: »Marina? Maris aqua salsa perpetuo mota 

 reflexu» och » Maritima' Littora Maris arenosa salsa perflata, aqua 

 maris interdum irrigata.» 



Dessa klara definitioner lämna intet tvifvel om att ej Linné med 

 sin littus, littoralis och maritimus afsåg min supralitoral och att 

 hans statio marina — märk det karaktäristiska uttrycket »aqua 

 perpetuo mota reflexu- — är min litoial jämte den allra öfversta 

 delen af sublitoralen. Till yttermera visshet kan man studera växt- 

 förteckningen i Stationes plantarum p. 76. Man finner då att alla 

 de växter — med undantag för Salicornia, som jag räknar till lito- 

 ralens öfre del — , hvilka föras till stationes maritimas, äro karak- 

 tärselement för supralitoralens tvänne afdelningar. Ett stort antal 

 har till artnamn maritimas, ingen marinas och en har littoralis, näm- 

 ligen Atriplex littoralis. 



Och som kändt torde vara, följer den lanerogama växttopografien 

 ännu i dag dessa riktlinjer 1 ). Det är därför egentligen att be- 

 klaga att i den algologiska terminologien allmänt — Flahaults 

 och Bkenners litoral, som är Linnés statio maritima + större 

 eller mindre del af hans statio marina, undantagna — begreppet 

 litoral så att säga nerflyttas i regionföljden. Omkastningen kan 

 nian återföra till Wahlenbergs Flora Lapponica, hvars litus, då 

 algvegetationens regionindelning skildras, så tydligt är fjären, ehuru 

 det för fanerogarulokalerna betecknar supralitoralen. En restaurering 

 i denna namnfråga torde dock vara mycket opraktisk. 



1 Af Linnés efterföljare föredras ofta littoralis framför maritimus. Sä 

 Meyer 1836 som p. 71 kallar sina hafsstrand växter »planta? littorales sen maritima?» . 



Understundom sammanslås maritimus och marinus till ett begrepp maritimus; 

 Drude talar t. ex. 1915 p. 85 om tångarterna och deras maritima vegetationsformer. 



(Forts.) 



I 



