294 



vinden. Inför denna egendomliga spridningsbiologiska typ kom jag 

 ovillkorligen att tänka på Sernanders (»Den skandinaviska vegeta- 

 tionens spridningsbiologi», Upsala 1901) »marklöpare» inom vår 

 svenska flora. Bland dessa omnämner Sernander med rätta så- 

 som exempel äfven Lepidium ruderale, hvilken äfven jag vid Kal- 

 mar ett par gånger iakttagit uppträda som marklöpare. Han anför 

 emellertid (1. c. pag. 13) om denna växt, att »efter vegetationsperio- 

 dens slut de fruktbärande grenarna böja sig något inåt» samt ser 

 tydligen i det förhållandet, att växten därigenom närmar sig klot- 

 form och därmed minskar sina arräteringsmöjligheter kriteriet på, 

 att den nära ansluter sig till de äkta marklöparna. För egen del 

 har jag ej funnit annat, än att L. ruderale i detta fall nära påmin- 

 ner om Sisymbrium altissimum. Den förra böjer visserligen ej gre- 

 nar och fruktskaft utåt från resp. hufvudaxlar, men den blir hård 

 och styft spärrig, hvarigenom den särskildt med tillhjälp af de små, 

 tätt sittande skidorna erbjuder ett godt vindfång, så att den lätt 

 afbrytes eller lösslites. I båda fallen ser jag häri hufvudsaken; 

 arräteringsmöjligheterna förefinnas alltid och torde i dessa fall sprid- 

 ningsbiologiskt spela en relativt mindre roll än själfva faktum, att 

 växten lösslites. 



Gifvetvis vill jag ej påstå, att Sisymbrium altissimum i regeln 

 spridningsbiologiskt uppträder som en marklöpare. Inom under- 

 sökningsområdet iakttogos dock många fall. Där växten förekom- 

 mer i täta bestånd på ej vindexponerade lokaler kvarstå de torra 

 exemplaren stödjande hvarandra ofta t. o. m. inpå följande års vår. 

 Marken under och omkring växterna bör då äfven vara rik på frön, 

 hvilka ju sakna speciella spridningsanordningar. Att den under 

 sådana förhållanden ej uppträder på samma plats under följande 

 eller därpå följande vegetationsperiod förefaller egendomligt. Det- 

 samma gäller de båda andra dominerande växterna på profytan, 

 Lepidium ruderale och Erigeron canadensis. För ett rätt bedömande 

 af dessa företeelser böra tydligen åtskilliga omständigheter tagas i 

 betraktande. Till att börja med kan påpekas att några onormalt 

 ingripande faktorer, ägnade att upphäfva konkurrensen mellan ar- 

 terna ej förefunnos. Af ett par undersökningar framgick äfven, att 

 mogna frön af dessa sommar- eller vinterannuella växter efter kort 

 hvila lätt bringas att gro, hvarför de ej heller i naturen torde 

 genomgå någon afsevärd hviloperiod. Då jag ej kunnat finna, att 

 nämnda omständigheter härvidlag äro af betydelse, synes mig föl- 

 jande förklaringsgrund antaglig. Inom ballastartade områden med 



