326 



dem kunnat påvisa 4 västliga termofyter, af hvilka tvänne, Fra- 

 garia vesca och Viola Riuiniana, med största sannolikhet icke på 

 denna breddgrad uppträda i det svenska fjällområdets centrala och 

 västra delar, medan de båda öfriga, Sedam annuum och Erysimum 

 hieraciifolium på grund af sina något mindre anspråk på värme 

 kunna förmodas förekomma på en rad ståndorter mellan sydbergen 

 i fråga och norska kusten. Ty Lule-dalen genomskär hela hög- 

 fjällszonen på samma nivå, och stigningen upp öfver hufvudvatten- 

 delaren i V belöper sig ej till mera än 150 m. Att sydbergen om- 

 kring den östliga glintlinjen uppvisa ett varmare lokalklimat än 

 de, som äro belägna V om stora Sjöfallet, torde alltså hufvudsak- 

 ligen bero på att de förra ligga närmare det kontinentala tempera- 

 turmaximet i inre Lappland, från hvilket sommarvärmen på samma 

 nivå aftager emot norska kusten. 



I andra delar af Lappland, t. ex. Sarek- och Kebnekaise-områ- 

 dena, saknas däremot djupt nedskurna genombrottsdalar, och vid" 

 sträckta fjällplatåer med betydlig höjd öfver hafvet torde där för- 

 svåra spridningen af äfven mindre utprägladt termofila arter från 

 norska kustlandet till sydbergen vid den östra glinten. 



Af denna anledning fann jag det vara af intresse att under en 

 marsch från Kebnekaise tvärs öfver fjällkedjan till norska kusten 

 sommaren 1915 företaga en undersökning af sydbergsfloran på 

 denna sträcka. 



Som bekant skjuter öfversta delen af Kalix älfdal under namn 

 af Ladtjovagge från Paitasjärvis västända in i Kebnekaise-området 

 som en bred, djupt nedskuren dalgång. Dess botten ligger på de 

 första femton kilometerna på i stort sedt samma nivå, nämligen 

 460 — 515 m. ö. h. Dalsidorna resa sig till en höjd af 500— 600 m. 

 öfver densamma, och vid istidens slut torde de nästan öfverallt ha 

 tedt sig som ända från bottnen lodrätt uppstigande väggar. Men 

 just till följd af dessas stora höjd* blef mängden af lösvittradt och 

 nedramladt material mycket stor, och rasmarker växte hastigt upp 

 emot bergväggarne (jfr. 9, s. 211). Bergroten ligger därför i all- 

 mänhet mycket högt — på Tjäuratjåkkos sydsida t. o. m. på en 

 nivå af 800 å 900 m. ö. h. På denna höjd torde ej ens sydbergen 

 uppvisa tillräckligt hög sommarvärme för att några speciellt värme- 

 älskande arter där skulle kunna förmodas uppträda (jfr. 9, s. 210). 



Från västra delen av Tjäuratjåkkos sydsida skjuter emellertid 

 en liten platå ut i Ladtjovagge strax nedanför Tarfalajokks inflöde 

 i Ladtjojokk. Dess nästan fullständigt horisontella yta torde ligga 



