333 



Antennaria alpina 

 » dioica 



» par v i flora 

 Poa alpina 



Luzula arcuata 



Cerastium alpinum 

 Festuca ovina 



» cenisia 

 Viscaria alpina. 



Juncus trifidus 



Från denna punkt drager den öppna, flacka Skjomens Sördal mot 

 NV förbi Ivarsten in i Norge. I densamma finnas inga punkter 

 med särskildt gynnsamt lokalklimat, förrän man kommer ned i 

 själfva fjordområdet 2 å 3 mil närmare norska kusten. 



Af de fyra vid Kebnekaise anträffade västliga termofyterna torde 

 alltså ingen enda finnas på någon lokal å sträckan mellan detta 

 fjäll och norska kusten. Och orsaken härtill är tydligen att t. o. m. 

 de varmaste lokalerna uppvisa en alltför låg temperatur. Beteck- 

 nande härför är, att medan vid Tjäuratjåkko endast 33 % af alla 

 anträffade arter voro alpina, steg nämnda siffra i de västligare och 

 högre belägna sydbergen till respektive 55 %, 89 % och 76 %. *) 



Att de nämnda termofyterna f. n. saknas mellan Tjäuratjåkko 

 och norska kusten torde emellertid visa, att någon pågående sprid- 

 ningsförbindelse icke existerar för dessa arter från sistnämnda om- 

 råde till sydbergslokalen. Ty en sådan skulle ju innebära att frön 

 och frukter icke endast transporteras från kustlandet uppför hög- 

 landsplatåns många hundra m. höga NV-sluttning utan äfven vidare 

 öfver den c:a 60 km. breda platåytan, hvars medelhöjd torde närma 

 sig 1400 m. och hvarest dalgångarnes passpunkter merendels nå 

 öfver 1000-meters nivån. Och äfven för den, som annars är böjd 

 för att tillmäta spridningen öfver mycket långa distanser en afse- 

 värd betydelse, torde väl något dylikt icke vara plausibelt. Här- 

 till kommer att arterna i fråga icke häller på omvägar gärna kunna 

 spridas från norska kusten till Tjäuratjåkko, ty de djupt nedskurna 

 dalfören, som närmast i N och S bryta igenom fjällkedjan och så- 

 lunda skulle kunna förmedla en spridning, äro äfvenledes genom 

 höga och vidsträckta fjällmassiv skilda från ifrågavarande sydberg. 



Det återstår därför endast den möjligheten att arterna i fråga på 

 Tjäuratjåkko-lokalen äro relikter från en varmare period. Det enda 

 som direkt talar häremot är den af somliga forskare framställda 

 åsikten, att emellan det postglasiala klimatoptimet och nutiden in- 



*) Frekvensen af fjällarter var alltså här påfallande stor i jämförelse med livad 

 fallet var på samma nivå å sydsidan af Tjäpores i Lule-området (.9, s. 210). Olik- 

 heten torde bero på den relativt stora mängd af framsipprande kallt smältvatten, 

 som här och där uppträdde på Torne-Lappmarks-lokalerna. 



