337 



Den närmaste fyndorten för arten är det 110 km. längre i SSV 

 belägna Kvikkjokk, där den enligt ex. i Upsala-museet en gång an- 

 träffats af E. Sandström. Förmodligen var själfva fyndplatsen Kam- 

 mats, ehuru inga, som undersökt detta sydberg, omnämna den där- 

 ifrån (1 ; s. 199 — 201). För närvarande äro emellertid de ofvannämnda 

 tvänne fyndorterna de enda inom vårt vidsträckta fjällområde, 

 hvarifrån arten är känd. 



Draba nemorosas mera sammanhängande utbredningsgebit i Skan- 

 dinavien sträcker sig i N ej längre än till norra Ångermanland (se 

 kartan). I den inre delen af Norrland når det ej ens N om södra 

 Härjedalen. För öfrigt omfattar det egentligen endast de östra och 

 inre delarne af södra Norrland, af Svea- och den nordligaste delen 

 af Götaland. — Mellan Tjäuratjåkko och artens mera eller mindre 

 sammanhängande utbredningsområde i Sverige ligger alltså en di- 

 stans på mera än 500 km., och Kvikkjokk skiljes från detsamma 

 af mera än 400 km. Att artens förefintlighet på de båda högfjälls- 

 lokalerna icke kan bero på recent eller pågående spridning öfver 

 dessa distanser torde vara uppenbart, utan den får i stället be- 

 traktas som en relikt därstädes från värmeoptimets tid. 



Som bekant uppfattar Sernander Draba nemorosa med hänsyn 

 till hela dess förekomst i vårt land som en relikt, i det nämnde 

 forskare inrangerar den i sin xeroterma artgrupp (18, s. 222). A 

 priori är ju denna uppfattning synnerligen plausibel, eftersom arten 

 har en utprägladt öst- och sydösteuropeisk utbredning och längre 

 västerut egentligen icke anträffas N om Medelhafsområdet. Dess 

 östeuropeiska utbredningsgebiet når emellertid fram till Östersjön. 

 Visserligen förekommer den icke i västra Finland, utan når hafvet 

 endast vid Finska viken. Däremot är den allmän i Östersjöpro- 

 vinserna (1-i) och kan alltså icke gärna saknas på eller i närheten 

 af deras kuster. Dess område i Sverige kan därför räknas till dess 

 sammanhängande utbredningsgebit i likhet med hvad som är van- 

 ligt beträffande så många andra arter, som uppträda å ett större 

 antal lokaler på ömse sidor om Östersjön. 



Anmärkningsvärdt är dessutom artens förekomstsätt i vårt land. 

 Den uppträder nämligen på tvänne slag af lokaler. Dels förekom- 

 mer den på samma sätt som vid Ultuna, d. v. s. i en spontan 

 vegetation, som snarare kan karaktäriseras som gräs- än örtbacke 

 (18, s. 223). Huru många af de svenska lokalerna som tillhöra 

 denna typ är mig icke bekant. Säkerligen få dock till densamma 

 räknas de kända fyndorterna på Angermanälfvens nipor, liksom 



Svensk Botanisk Tidskrift 1917. 22 



