340 



D. v. s. på samma substrat som i våra sydberg uppträder den 

 tillsammans med ett antal af våra utpräglade sydbergsarter. På 

 soliga kullar återfinner man den därstädes också (17, s. 161) i en 

 örtbacke-vegetation med bl. a. följande arter: 



Anemone silvestris 

 Astragalus danicus 



* glycyphyllos 

 Anthemis tinctoria 

 B rachy podium pinnatum 

 Campanula Cervicaria 

 Caucalis daucoides 

 Dianthus superbus 

 Filipendula Ulmaria 



Fragaria collina 

 Galium boreale 



» Mollugo 



» verum 

 Lathyrus silvester 

 Lavathera thuringiaca 

 Poa compressa 

 Potentilla argentea 

 Triticum caninum 



Äfven här är alltså öfverensstämmelsen med våra sydberg på- 

 fallande, i det ett stort antal af de jämte Draba nemorosa uppträ- 

 dande arterna antingen äro skandinaviska sydbergsarter eller ter- 

 mofyter i vanlig mening. 



I den ofvan lämnade framställningen har jag äfven upptagit 

 Potentilla multifida v. lapponica bland termofyterna. Då jag i min 

 föregående uppsats beskref de af mig i Lule Lappmark nyupptäckta 

 fyndorterna för arten, yttrade jag att man hade rätt att vänta ytter- 

 ligare nya fyndställen för densamma. Den här ofvan beskrifna vid 

 Tjäuratjåkko är som bekant den första inom Torne Lappmark och 

 ligger på ett afstånd af c:a 50 km. fågelvägen från dc nyssnämnda. 



Arten uppträdde vid Tjäuratjåkko på något annat sätt än på 

 Lule-lokalerna, nämligen utom i hammarens rämnor och skrefvor 

 äfven på hyllor och afsatser, täckta a£ sluten vegetation. Detta 

 förekomstsätt var dock betydligt sällsyntare. Jag har ofvan s. 338 

 omnämnt vegetationens sammansättning på en dylik afsats. På en 

 annan bestod det likaledes slutna växttäcket af 



Festuca ovina r Potentilla multifida v. lapponica t 



Campanula rotundifolia e » verna f. ambigua t 



Fragaria vesca t Stellaria graminea e 



De fyra f. n. kända fyndorterna för Potentilla multifida i vårt 

 land äro samtliga sydbergslokaler och karaktäristiskt för dem alla 

 är också att de ligga på eller tätt invid den östra glinten 

 (se kartan fig. 3). Detta torde delvis bero på att substratet där är 

 särskildt gynnsamt, nämligen antingen den östliga silurens kalkhal- 



