423 



Érrera ville i fenomenet se ett specialfall af hydrotopism ; han fram- 

 höll att järnet, när det rostar, ur luften upptager fuktighet, och svampen 

 skulle då följa med vattenmolekjderna emot järnet. Men försök med 

 särskilda hygroskopiska kroppar, såsom kaliumhydrat, gåfvo ingen verkan. 

 Detsamma var fallet med kolplattor impregnerade med sådana mängder 

 klorkalcium, att de ur luften upptogo lika mycket vatten som de använda 

 järnplattorna. 



En zinkplatta, lagd på den fotografiska plåten, åstadkommer dennas 

 svartnande; detta har ansetts bero på något slags strålning, men har 

 senare konstaterats stå i sammanhang med bildandet af vätesuperoxid. 

 Men detta ämne verkade ej attraherande på svampen. Metallernas fy- 

 siologiska verkan hade således en annan grund än deras fotografiska 

 effekt. — För att utröna, huruvida ett luminiscensfenomen förelåg, upp- 

 bevarades järnplattan en längre tid i mörker, men ännu efter 12 och 14 

 månader hade järnet icke förlorat sin attraherande förmåga. 



Vid användning af samma järnplatta flera gånger efter hvarandra blef 

 emellertid aktiviteten alltmera nedsatt och gick slutligen förlorad, hos en 

 platta tidigare än hos en annan. Egenskapen var således icke inneboende 

 i järnet. Å andra sidan kunde inaktiva kroppar, bl. a. platina, fås 

 aktiva genom att utsättas för gnistorna från en elektricitetsmaskin. Det 

 visade sig, och bekräftades genom kompletterande försök, att det ozon 

 som bildades, när sagda maskin var i gång, och som hade adhererat 

 vid plattorna, var det verksamma ämnet. 



Försök med andra luktande kroppar, såsom salpetersyra, petroleum, 

 terpentin, gåfvo liknande resultat. Det kunde uppställas en hel serie 

 ämnen: med stark, med tydlig, med svag eller ingen attraktion. Lik- 

 nande resultat gåfvo försök med fasta luktande ämnen, hvilka därjämte 

 tilläto dosering. Det var ögonskenligt, att ämnena verkade på proto- 

 plasmat i de lefvande cellerna, mer eller mindre hämmande tillväxten 

 på den sida som var vänd emot dem, och härigenom åstadkoms svamp- 

 sporangiebärarenas böjning. Man har att göra med ett fall af aérotropi. 

 Lackets attraktion beror helt enkelt på de terpentinartade ångor det 

 afger. 



De mängder af dessa gaser som verka kunna vara försvinnande små. 

 Den vanliga laboratorieluften innehåller sådana gaser: ozon, oxider af 

 kväfve och svafvel, lysgas m. ra. Platina som stått en tid i sådan luft 

 är aktivt. En desaktiverad järnplatta blir också den aktiv genom att 

 stå framme i laboratoriet. Den kan äfven göras aktiv genom atfilning, 

 och i detta fall är det påtagligen ozonbildningen då järnet rostar, som 

 förorsakar attraktionen. Äfven i fråga om järnet är attraktionen således 

 af aerotropisk natur. 



E. H. 



