blev gjenstand for den kristue kirkes ensker og skridtvise 

 omdannelse i kanonisk retning. Men samtidig udgjorde den 

 af ligesaa let ieinefaldende grunde netop et af de stridsemner, 

 hvor modstanden mod de kristelige ideers indtramgeri var 

 seigest. Derfor baere lovene nsesten overalt i deres seldste, 

 opbevarede skikkelse i segteskabsmaterien stserke spor af 

 brydning mellem gamle og nye anskuelser, og i overensstem- 

 melse termed er den terminology de her benytte sig af, i 

 en forvirrende grad mangfoldig og delvis tautologisk. Hvad 

 kirkens angreb forst og fremst maatte vende sig mod, var 

 imidlertid just afgivelsen af mundr, hedningernes egentlige, 

 segteskabsstiftende moment. Vistnok formaaede man ikke 

 ganske at fjerne dette roldgamle retsinstitut ; men i lighed 

 med kirkens paa engang forsigtige og konsekvente politik 

 paa alle beslsegtede omraader, sogte den saavidt muligt at 

 afsvaskke dets betydning og efterhaanden at lade det synke 

 ned til en almindelig iagttagen, men i sig selv dog uvsesentlig 

 formsag. Under denne bestr^belse maatte det blandt andet 

 ogsaa vsere af vsegt at bringe selve ordet mundr til successivt 

 at forsvinde. I denne terminus fandt den seldre, hedenske 

 opfatning sit korte, korrekte udtryk, og med navnets fordn- 

 velse rokkedes derfor samtidig tingen selv. Endelig at ud- 

 rydde ordet lykkedes dog forst i lobet af det 13de aarh. Af 

 de svenske love benytter Vestgotalagen sig endnu leiligheds- 

 vis deraf; i de ovrige er det forsvundet. I Norge og 

 Island er det Magnus lagaboters lovgivningsperiode, der fore- 

 tager den samme udrensning. Medens mundr i den islandske 

 Graagaas er det staaende udtryk, findes det aldeles ikk e 1 

 Jonsbogen, og det er ligeledes stroget i de samtidige norske 

 love, lands- ogbyloven samt erkebiskop Jons kristenret. 1 For 

 Norges vedkommende kan imidlertid beneevnelsens fremad- 

 skridende fordrivelse ogsaa n^ermere forfolges. Allerede i de 



