loSy.J DE G-AMLE LOVES MYNDING. 5 



texter af FrosUoven, som vi kjende, findes mundr kim 

 naevnt paa to steder (III 13 og XI 14) og der, navnlig paa 

 det forste, kristenretslige, sted, ganske i forbigaaende. Det 

 samme gjselder de to paragrafer af Bjarkoretten, hvori 

 det forekommer (kap. 8 og 132). Eidsivathingslovens 

 kristenret har det aldeles ikke, og Borgarth ingslo vens! 

 kun paa et enkelt sted (II 10). Derimod er det i den seldste, 

 fuldstsendige, norske retsbog, Gul.loven, at saavel beteg- 

 nelsen som selve institutet endnu optrseder faldt livskraftigt 

 (se kap. 25, 27, 51, 58, 64, 103, 104, 124). Men netop af 

 denne grand er det ogsaa just i denne lov, at ny og gammel 

 terminologi brydes skarpest mod hinanden. Ved siden af 

 mundr optrgeder nemlig ordet giof som identisk bensevnelse. 

 Denne identitet erkjendes vistnok ikke af Olwecrona, 1 ligesom 

 teller ikke gjennemgaaende af Fr. Brandt 2 eller Fritmer, hvilken 

 sidste i den nye udgave af sin ordbog, rigtignok under tvivl, 

 s»tter giof == tilgiof. Men den er ikke desto mindre for- 

 laengst godtgjort af K. Maurer* og ligeledes anerkjendt af 

 Lehmann* hvorfor jeg for egen del finder at kunne indskraenke 

 mig til at henvise til Gul. kap. 124, hvis udtryksmaade 5 jeg 

 anser for ubestrideligt bevisende, ligesom fortolkningen af 

 ka P- 51 jsevnfort med kap. 124 samtaf kap. 54 og 115 under 

 den modsatte forudssetning vilde falde saare kunstig. Der- 

 imod har Olivecrona* utvivlsomt ret, naar ban. med tilslutning 

 a * Lehmann, hasvder, at brugen af ordet giof i dette emne er 

 yagre end mimdr# Herom kan der g 0]ge det indbyrdes for- 

 bid i benyttelsen af begge termini ikke vel vsere mere end 

 «n mening. Men da paa den anden side ordet giof aUerede 



