EBBE HERTZBERG. 



og at det altsaa synes at vsere saa strengt som muHgt bundet 

 til denne. Om det har noget med fern, mund, en haand, at 

 gjore, er ligeledes fuldkommen ubevist og formodentlig ube- 

 visligt. Ligesaa megen paaagtelse synes mig da at tilkomme 

 den gamle Thoriacius's antagelse, at mundr oprindelig er samme 

 ord som det latinske „mundus", der jo specielt anvendes om 

 kvindelige smykker ; 1 thi ligesom i den kristne middelalder 

 den nordiske mundr samtidig med at selve navnet for- 

 svandt, mere og mere gik over til en ssedvansmgessig 

 forsering af guld og smykker, 2 kunde en lignende og endnu 

 videre gaaende udvikling tsenkes gjennemfort i et langt tid- 

 ligere tidsrum hos de italiske folkestammer, men under bibe- 

 noldelse af det gamle ord. 3 Hermed vsere det imidlertid som 

 det vil, fast staar det i ethvert fald, at man ved droftelsen af 

 de nordiske dialekters brug af ordet „mundr" maa gaa ud fra 

 dets teknisk-retslige betydning af Eegteskabsstiftende og sym- 

 boliserende fsestepenge, afgivne fra mandens side, sorn den 

 eneste i kilderne dokumenterede. Den misforstaaelse, som 

 Schlyter for Vestgotalagens vedk. var falden i ved at identificere 

 ordet med „hemfylgd" er allerede paatalt af OMvecrona* og 

 efter ham af andre og behover ikke her nsermere at eftervises, 

 Derimod maa der dvailes noget ved den tidligere, islandske 

 sprogbrug. At ogsaa denne fra forst af var den samme som 

 i Gnl.loven, har Maurer 5 og V. Finsen 6 uimodsigelig godt- 



detbeleb, en brudgom maatte nd med for atfaa sin brad. Afsagaea* 



ordelag fremgaar ogsaa, at dens nedskriver var sig udtrykkets sifl- 



gularitet vel bevidst : „f>eir hefSu bar kugat mikit & af einum 



bonda ok kollu&u bat hofu&mund bans." , 



Det gamle nordiske lovsprog, i Samling a£ det danske Vidensfcao 



selsk. Skrifter, 4de del p. 189. • • 



Se isser Stenmnn 1. c. p. 321. _ rf 



aadanmisfo^taae^ 



i glossar til den islandske Gragas. 



