14 



bruger „mynda u og dets derivativ „mynding" kun i bestem- 

 melser angaaende mands og hustrus indbyrdes formuesforhold, 

 turde erkjendes i vsesentlig grad at stotte den formodning, 

 at de naevnte ord ere afledede af det i de samme forhold saa 

 staerkt indgribende „mundr u . 1 Denne antagelse bekraftes 

 paa en, som det synes, overbevisende maade ved benyttelsen 

 af de tilsvarende udtryk n mynda3 u og „myndaeng, mymung" i 

 de gamle danske love. Saavel Skaanske Lov som Valdemars 

 og Eriks Sjgellandske Love anvende „myndae" alene i segte- 

 skabsmaterien og om segtefaellernes indbyrdes formuesforhold. 

 Intetsteds er der noget spor af en videre og almindeligere 

 betydning, som at „overlevere u , „give" e. lign. Paa den anden 

 side er de danske loves ' benyttelse af disse ord og isaer af 

 „mynd8e a baade hyppigere og langt mere teknisk-utvivlsom, 

 end tilfaeldet er paa de to steder, hvor de i norske love paa- 

 traeffes. „Mynda3" kaldte man nemlig baade i Skaane og pa* 

 SjEelland, at segtemanden erhvervede en arveandel i afdad 

 hustrus efterladte sserformue. Den uomgjsengelige betingelse 

 for adgangen hertil var, at de havde born sammen; fandtes 

 efter hustruen ikke overlevende, failles born, besad manden 

 ingen ret til at myndte. 2 Naar Lund i sin gammel-danske 

 ordbog med hensyn til et par steder i Skaanske Lov 3 yttrer 

 sig, som om disse nndtagelsesvis skulde bruge ordet om en 

 indbyrdes arveret for segtefseller og ikke blot om mandens, 

 lader denne undtagelse sig ikke godtgjore hverken ved or^- 

 lydelsen eller sammenhsengen. Nogen tilsvarende arveret or 

 nustruen til en del af mandens sserformue kjendtes nemlig 

 overhovedet ikke i seldre dansk ret. 4 Naar Kolderup-Bosenvi^ 

 taler om agtefallers indbyrdes arveret, sigter han denne 



1 Samme opfatning htevdes ogsaa med stor bestemthed af M aurer ' 

 c p. 394, saavelsom allerede af Thorlatius, 1. c. p. 207 _ , L 



3 Se Skaanske Lov I. 7, 8, 22; II. 1; HE. 1; Valdemars Sjseu.^ 

 § U, § 19-21; I. 3; Eri'ks Sjsell. Lov I. 12; ILL 9- 



3 Nemlig I. 7 og II. 1. 



4 „Hun myndaer sei manszens egn", Vald. Sj. L. L 3. ^• 0beD ha^ 



5 Grandrids af den danske retshistorie, 2den udgave, 

 1832) lste del p. 256. 



