EBBE HERTZBEBG. 



lov 1 i forbindelsen „havse barnmynt" d. e. have erhvervetpaa 

 denne maade. Man gik endog et skridt laenger og dannede 

 adjektivet ^barnmyndser", hvilket udsagdes om den segtemand, 

 der saaledes havde erhvervet andel i arven efter hustm: 

 „Bonde ma tei sselie maef) laghum kunu sina iorf> for sen han 

 ser barnmyndser vi{>a3r hana u , heder det i Skaanske Lov. 2 

 Med Schlyter at oversrette ordet med „den, derhar barn under 

 sin haand eller rnagt", kan derfor blot vsere vildledende. 



Vende vi nu forelobig fra det olddanske retssprog tilbage 

 til de to norske lovsteder, hvori ordet ^ynda" forekommer, 

 fremstaar a£ sig selv det sporgsmaal, om der foreligger nogen 

 nodvendighed for her at opfatte „mynda" og „mynding u 1 en 

 vaesentlig anden betydning end den i den nserbeslasgtede 

 danske dialekt gjsengse. Allerede Thorlacius* var i saa hen- 

 seende opmserksom paa ndtrykkenes sandsynlige identitet; 

 men hans forsog paa at forklare de norske bestemmelser 

 strandede derpaa, at han oversatte det danske „myndae og 

 derfor ogsaa det norske „mynda u umiddelbart med at „arve . 

 Intet er nemlig sikrere, end at der i de tvende hidrorende, 

 norske lovsteder aldeles ikke er tale om nogen arv efter 

 afdod hustra. Vil man med udbytte jsevnstille de danske og 

 de norske bestemmelser om mynding, maa man derfor gaa 

 noget forsigtigere tilvserks og soge at udskille, hvad der 

 virkelig var fselles for den fselles terminus. Det viser sig 

 strax, at i det ene norske lovsted, Frost. XI 4, er der lig««*. 

 i de danske love netop tale om en erhv 



s, tilhorende hustruen. „Metnir 



okmyu^ 

 urderede 



i hendr^eim, er kono fser" bor folgelig oversales: „vi 

 Qg erhvervede i dens haand, som faar hende til hustr^- 

 idet sammenstillingen af de to verber tilfulde motiveres gje " 

 det vanlige enske om at danne alliteration. Oversaa 

 „vurderede og overleverede etc. w maa derimod blive at tor 

 fordi manden i de danske love ved atmynde ikke udto er 



