1*89.1 



DE GAMLE LOVES MYNDING. 



17 



men tvertimod erb older noget, og man ikke har ret til at 

 formode en stik modsat betydning af samme terminus i samme 

 retsmaterie i tvende hinanden saa naBrliggende mundarter. 

 At meningen i Frost. XI 4 bliver omtrent ens, enten man 

 vaelger den ene eller den anden overssettelsesmaade, er der- 

 imod en tilfseldigbed, som naturligvis ikke kan dispensere fra 

 en saavidt muligt noiagtig granskning af det behandlede ud- 

 tryks egentlige bemserkelse. 



Anvende vi nu den samme oversaettelse paa den gjen- 

 staaende hovedbestemmelse i Gul. kap. 64, komme de tilho- 

 rende saetninger til at lyde saaledes : „Om (segtemandens) 



erhvervelse ved mundr (af bustruens gods). (Mgte- 



manden) skal ved sin mundr erhverve alt en mo tilborende 

 gods, og der skal komme ore mod ore, men af en enkes gods 

 erhverver ban ved sin mundr blot balvdelen. Erhvervelsen 

 ved mundr skal i alle tilfselder vaere (bam, segtemanden) bjem- 

 let, med undtagelse af de tvende, at hun der barnlos eller 

 gaar fra bam (fordi ban lader bende) uforsorget („foryftalaust u , 

 hvorom nedenfor)". 



Rigtigbeden af denne forstaaelse bviler i mine oine forst 

 °g fremst paa den nys hsevdede nodvendigbed af at under- 

 age ordene „mynding u og „mynda u ennogenlunde identisk 

 og i etbvert fald oprindelig sammenfaldende betydning i old- 

 'lansk og oldnorsk. Men den turde erkjendes yderligere i 

 ikke ringe grad at styrkes derved, at retten til at mynde i 

 0-ul.loven som i de gamle danske love gjores afhsengig af, at 

 der i vedk. aegteskab fodes born. „Mynding u skal vaere hjem- 

 let r siger Gul.loven, medmindre bustruen dor bornlos. Med 

 andre ord, om godsets overdragelse (til segtemanden) end ifolge 

 GuLloven (og Frost.loven) finder sted umiddelbart ved bryl- 

 iu Ppet, sker det dog under den udtrykkeligt udtalte forudsaet- 

 ^g, at faelles born ville blive fodte. Forst barnets fodsel 

 er det i de norske som i de danske love, der gjor myndingen 

 til en virkelig ret for segtemanden, og ligbeden i dette vae- 

 sentlige punkt kan ligesaa lidt som benyttelsen af det samme 

 ^kniske ord antages at bero paa et tilfaeldigt sammentraef. 



Vii-Selsk. Forh. 1889. No. 3. 2 



