EBBE HEBTZBEBG. 



tage feil af. Paa den ene side en staerk haevdelse af hus- 

 traens okonomiske stilling inden aegteskabet, paa den anden 

 side den saetning, at manden skal vsere den „raadende" ikke 

 alene for sit eget og det faelles, men ogsaa for hendes saereie, 



— denne kombination af hensyn er helt igjennem den samme, 

 som kristendommen til alle tider har gjort gjaeldende: sikkrelse 

 af kvinden som mandens ideelle jaevnlige og dog berettigelsen 

 for manden til at optraede som hendes hoved. Derimod er 

 den til grund for de gjengivne bestemmelser liggende tanke- 

 gang meget ^jern fra den oprindelige, hedenske opfatning, 

 der overhovedet vaegrede sig ved at anerkjende kvinden som 

 retssubjekt og derfor netop med hensyn til aegteskabet ikke 

 engang indrommede hende retslig befoielse til at protestere 

 mod sin egen bortgiftelse. Navnlig maa det i denne forbin- 

 delse tillige fremhaeves, at det forst var ved det 13de aark's 

 lovreform, at datter blev arveberettiget til halv lod samraen 

 med son. Ifolge de a3ldre love stod hun ganske tilbage saavel 

 for sin broder som for sin farfader, og f orovrigt var hun udeluk- 

 ket fra enhver arv overalt, hvor der fandtes mandlige arving er 

 i samme arveklasse som hun selv. Det var med andre ord 

 endnu i de to ferste aarhundreder af den kristne penode 

 undtagelse, ikke regel, at kvinde tog arv. Seet i dette ly« 

 falder det saa meget mere i oinene, hvor jaBvnforelsesvw 

 saerdeles godt de samme love stille hende som gift hustru, og 

 man maa uvilkaarlig sporge, hvoraf det kom, at det saom 16 

 tidsrum, der endnu blot indrommede hende en yderst hetisige * 

 og sjelden indtraedende arveret, i sBgteskabet aabnede hem e 



— bortseet fra aegtemandens tutel — en fuldt gjennem^ 

 tildels endog fortrinlig sikret, 1 okonomisk selvst»ndig h 

 Svaret kan kun blive, at kirken ifolge sagens natur 



en langt mere umiddelbar opfordring og adgang til at ^ 

 indflydelse paa aegteskabs- end paa arvelovningen, og » fc m 

 derfor inden den forste finder fserre levninger af de opn _ 

 lige retsanskuelser end i den sidste. Uden just for en e 

 1 Se isasr Gul. kap. 115, der for hendes sjereie gjer hende trfk* 



