I8S9] 



DE GAMLE LOVES MYNDING. 



39 



ger, „omynd u og ikke „omynd u . Over begge slags erholdt 

 han strax den personlige raadighed; men medens hans raa- 

 dighed over „omynden" var begrsendset saavel i henseende 

 til indhold som til tid, forelaa ingen saadan indskraenkning 

 for det andet slags. Tvsertimod var det forudssetningen, at 

 han i tilfaelde af hustruens dodelige afgang selv blev eier af 

 denne del, og da han saaledes ikke havde nogen restitutions- 

 eller regnskabspligt for sammes vedk., men selv blev den ska- 

 delidende, om han skjottede godset ilde eller afhsendede det, 

 formaar jeg ikke at se anden forskjel mellem denne art raa- 

 dighed og virkelig eiendomsret allerede under selve segteska- 

 bet, end den rent ideelle, at ogsaa denne del af medgiften, 

 som lovens udtryk nsermest synes at antyde, paa dennes affat- 

 telsestid betragtedes som hustruens tilhorighed, saalsenge 

 him endnu selv var i live. Men denne ssereiebetragtning har 

 liden eller snarere ingen reel virkning og viser sig derved 

 paatageligt som noget for det oprindelige forhold fremmedt 

 og udenpaahsengt, der alene kan skyldes en tidsalder, da hu- 

 struens saereie overhovedet var blevet et kurant begreb, som 

 i stigende udstrsekning forlangte at blive gjort gjasldende. 

 Eliminere vi derfor denne rent platoniske anvendelse af sar- 

 eieprincippet, beholde vi for den del af hustruens medgift, 

 der ikke som „omynd M var underkastet behandling som virke- 

 Hgt ssereie, ogsaa ifolge Ostgotalagen tilbage en rettighed for 

 manden, hvilken passende vilde have kunnet udtrykkes med 

 den norske G-ulathingsretskildes lsBressetning : „mynding skal 

 (honum) vid ollom lutum heimil vera". Med andre ord, den 

 ostgotiske og den vestnorske gegtemands ret til selvstsendig at 

 erhverve („mynde u ) hustruens gods synes oprindelig, d. e. inden 

 saereiet, „omynden u , indfortes, at have vgeret en og den samme. 



Men Ostgotalagen lserer os videre ogsaa, hvorledes det 

 8& til, at indtrsedelsen af ssereieprincippet havde saa let for 

 ^"ilkaarlig at virke forskydende og udssettende med hensyn 

 Paa denne mandens erhvervelse. Eftersom det nemlig blev 

 8kik at gjore en saerskilt del af hustruens medbragte gods til 

 *o*Ynd u , hvilken i tilfadde af hustruens dod for manden skulde 



