1889.] DE GAMLE LOVES MTNDING. 43 



foreliggende redaktion 1 . At ssereiet derimod ligeledes var en 

 sekundser og ingen oprindelig retsdannelse, lader sig ved en 

 betragtning af de indenlandske love alene ikke med bindende 

 grunde sandsynliggjore. Vistnok stode vi endnu saa sent som 

 i Jydske Lov paa den udtrykkeligt udtalte forudsaetning, at 

 hustra ligesaa lidt som born og munke eier noget eget 2 ; men 

 om vi end kunne ane, at denne synsmaade, der passer lige 

 lidet paa det rene ssereie som paa det med ssereie forbundne 

 fsellig, maaske er en gjenganger fra en tid, da yttringen var 

 at forstaa bogstaveligt, er den baade for vagt udtrykt og for 

 enestaaende til, at herpaa noget kan bygges. En veiledning 

 tnrde derimod, som allerede antydet, opnaaes ved at jgevnfore 

 de danske bestemmelser om hustraens sfereie med de tilsva- 

 rende i Ostgotalagen. Navnlig er det for emnet af sserlig 

 vigtighed at fremhseve, at den deling af hustruens medgifb, 

 som Ostgotalagens udtryk og dispositioner ifolge det ovenfor 

 paaviste forudsatte, ligeledes er fuldt paatagelig i de danske 

 We. Medgiften — „hemfserth" — faldt i to bestemt adskilte 

 Portioner, arvejorden, der blev hustruens saareie, og det ovrige 

 gods, der indgik i faalliget. Denne analogi tjener unsegtelig 

 W at kaste et sikkrere lys over begge landes ordning af de 

 hidherende forhold. Ligesom hos Ostgoterne — og med dem 

 ve l hos alle beboere af det svenske fastland i en seldre peri- 

 od — arvejorden dannede det vsesentligste led i „omynden", 

 Var ^ en i Skaane og de ovrige danske landskaber det vse- 

 "entiigste led i ssereiet. Hvor nsr beslfegtede reglerne i begge 

 laude vare, fremgaar desuden af den failles detalj, at de paa 

 ^ejorden staaende huse i Danmark som i Sverge principielt 

 lesoret og kjobejorden. Men ikke nok hermed. Skaa- 

 e a gen gaar det meget betegnende skridt videre, at den lige- 

 m ^ 8t g°talagen med arvejord ogsaa sammenstiller det ar- 



