34 



skulde han vist kun modstraebende, kun dreven af en 

 patriotisk Pligtfelelse kunne ladet sig bevaege til igjen at 

 kaste sig ind i Livets Uro, i det utrygge Haab om at 

 kunne fere os ud af farefulde Farvand. 



Men Broch taenkte ikke som de, der havde indehavt 

 Magten, eller som de, der kom til Magten. Og det Forseg, 

 han skulde gjere, maatte strande. Han vendte tilbage til 

 sine videnskabelige Sysler i Paris, om Somren gjaestende 

 en Tid Norge. Og han skulde nu leve for Resten af sin 

 Tid dernede, aeret af de fremmede og givende i det store 

 Samfund, hvis Adoptivsen han naesten var, sit fjerne 

 Faedreland ^Ere. Og han udferte et Arbeide, der vil staa 

 som et Minde om ham langt frem gjennem Tiderne. 



Det er vel selvsagt, at en Mand, der overalt greb saa 

 virksomt ind, var Medlem af et stort Antal af laerde 

 Selskaber, og at han paa mange Maader er bleven udmaerket 

 i sin Tid. Saerlig kan vi da maerke, at han var korre- 

 sponderende Medlem af Akademierne i Paris og Berlin, 

 at han var Storkors af St. Olafsordenen og Storofficer 

 af iEreslegionen. Men vigtigere end disse ydre Tegn paa 

 Anerkjendelsen vil det vistnok vaere, naar Efterverdenen, 

 som vi tilfulde tror, hvilke Misgreb som ogsaa han begik, 

 demmer om ham, som Digteren nylig ved hans Baare i 

 Pavilion de Breteuil: 



„Han var ikke blot en klar Aand og en betydelig 

 Videnskabsmand; han var en ordnende, bred Kjaempehaand 

 i et nyt, ufaerdigt Folk, der netop traengte til Organisa- 

 tionens Evner. Og som saadan er det, hans Minde vil leve 

 i Historien ved Siden af Initiative ts Maend." 



Og saa et par Ord tilslut, mens vi drager os ham til 

 Minde. sum han var, og som han blev. 



Han var, forst og fremst, en Fremskridtsmand, og 



