50 



med 72,000 Dal. k:mt samt kort därefter bortförde. Men påfölj- 

 derne voro icke så behaglige. Hans Majestät hemkommer, får höra 

 Linnéiska samlingarnas öde och befaller at en courier skulle gå till 

 Dalarön och arrétera det skeppet, som förde dyrbarare varor, än 

 at de borde komma på främmande bottn, men då den ankom, var 

 det för sent: skeppet var afgånget. Ännu en förargelig omständig- 

 het. Cancellie Rådet Alströmer säger sig hafva budit lika mycket 

 som Ängländaren och des Commissionaire Candidaten Dahl påstår, 

 at han yttrat det för D. Smiths ombetrodde, men det ärkännes icke. 



Ännu påyrka Curatorerne i sterbhuset Catalogens tryckande at 

 Archiater Linnés fädernesland åtminstone må få se hvad Han ägt, 

 då det är beröfvat ägande rätten. Herr Professor Acrel, i hvars 

 hand Catalogen är, låfvar ock at låta renskrifva och trjxka den- 

 samme. 



Det berättas, jag vet ej med hvad trovärdighet, at Assessor Hedin 

 häröfver skall hafva författat en satire, hvilkens utgifvande af trycket 

 blifvit förbuden af Riksrådet Creutz och äfven Boktrjxkarna i 

 Stockholm tilsagda at icke emottaga något som rörer Linnéiska 

 samlingarnas sluteliga öde. 



Med oaflåtlig högaktning har äran framhärda 

 Högädle Herr Assessorens 



ödmjukaste tjenare 

 Matth. Floderus.» 



Jämför man nu detta aktstyckes uppgifter med redogörelserna för 

 samma sak i Fries' Linnébiografi (1. c.) och professor G. A. M. 

 Lindmans artikel »Linnéska samlingarna» i sista upplagan af Nord. 

 familjebok, finner man, att de i allt väsentligt öfverensstämma med 

 hvarandra. Af brefvet framgår emellertid, att sterbhusintressenterna 

 jämte curatorerna redan vid första anbudet från Smith vände sig 

 till universitetskanslern grefve G. Ph. Greutz med framställning 

 om samlingarnas förvärf vande för akademiens räkning, men att 

 denne af ekonomiska skäl för universitetet ansåg ett sådant köp för 

 en »lärd luxe m. m.» Äfven är det tydligt, att man redan på ett 

 tidigt stadium sökt sondera stämningen och utsikterna för deras 

 bibehållande inom landet »på högsta ort», i det bl. a. »fru Archiat- 

 rinnan sjelf» vändt sig till Elis Schröderheim utan att erhålla 

 något gynnsammare svar än det något mystiska, att konungen »icke 

 funne sig uti en sådan handel». I likhet med Fries antager ock 

 brefskrifvaren, att Gustaf Hl under sin utrikes resa aldrig bhfvit 



