69 



anlupna. I nordvästra Frankrike synes den utan gräns öfvergå i 

 den hvitblommiga formen (Picquenard, p. 220). En motsvarande, 

 likaledes mycket sällsynt blåblommig (och mycket storväxt) form, 

 var. oregana (Gray) Robins. af A. nemorosa subspec. americana (L.) 

 mbr., finnes i västra Nord-Amerika. Knappast skild från var. coe- 

 rulea synes den engelska A. Robinsoniana vara (Ascherson und 

 Prahl, p. 235, Regel, p. 225). Hildebrand (p. 303), som beskrif- 

 vit en bastard mellan denna och typisk A. nemorosa, säger, att den 

 afviker från den sistnämnda, utom genom blommornas blå färg, 

 genom bladens mörkare gröna färg, smalare bladflikar, starkare 

 hårighet, mörkare gula ståndarknappar, i spetsen urnupna kalkblad 

 och senare blomningstid. Af A. nemorosa finnas äfven former med 

 urnupna kalkblad, t. ex. en särdeles vacker rödblommig form, som 

 H. Dahlstedt tagit 1914 i Jämtl., Ann, Herrån i björkskog (Riks- 

 mus, herb.). I motsats till purpurea säges coerulea hålla färgen vid 

 kultur. Från coerulea afviker cyanopis endast däri, att den blå 

 färgen är lokaliserad till kalkbladens bas. 



Gulblommiga hvitsippor (ej att förväxla med A. nemorosa x A. 

 ranunculoides) synas vara sällsynta. C. G. Westerlund (p. 27) har 

 uppställt en f. flavescens, funnen vid Köpmanberget i Hälsingland, 

 med »kalkblad på båda sidor nästan helt svafvelgula; färgen starkast 

 i kanten och småningom aftagande inåt samt i midten öfvergående i 

 nästan hvitt». En storblommig form med gräddfärgade blommor 

 har jag funnit på Runmarö i Stockholms skärgård. 



Här och där träffar man hvitsippor med på utsidan mer eller 

 mindre grönaktiga blommor; särskildt synes detta vara ej ovanligt 

 hos småblommiga exemplar, såsom hos honplantor (se äfven Warns- 

 TORF, p. 16). Honplantor, med smärre blommor än de tvåkönade 

 plantornas, omnämnas redan 1832 af Hartman (p. 150) och be- 

 skrefvos sedan af Pritzel (p. 654) som f. monoica och af Hua 

 (p. 255) som vaf. anandra. Honplantan af en dioik växt kan 

 naturligtvis ej betraktas som en särskild varietet. Om utbredningen 

 af hvitsippans gynodiecism är föga bekant. C. G. Westerlund 

 (p. 28) fann honplantor, vanligen sparsamt, flerstädes i Hälsingland, 

 i Stockholms Högskolas herbarium ligga exemplar från Stockh., 

 Drottningholm (leg. R. Lagerwall), Värmdö (Fogelbro och Malm a 

 leg. W. Netzel), Karlberg (leg. G. Lagerhelm) och UpL, Rosers- 

 berg (leg. W. Netzel); i Riksmuseets herbarium fmnas exemplar 

 från Blek., Berntorp (leg. B. A. Söderström), Sdm., Tveta s:n (leg. 

 O. Hagström) och Jämtl., Storlien (leg. M. Sondén). I allmänhet 



