87 



Och vid Tvärminne i den nyländska skärgården skall dep enligt E. Häy- 

 RÉN vara »satis frequens». 



Helt säkert skall mången hålla före, att hufvudsumman af mitt lilla 

 meddelande är, att vi känna synnerligen litet om de svenska Gasparrinicc. 

 Och så är onekligen också förhållandet. Det kräfs ännu mycket arbete, 

 innan vi kunna nå till en något så när nöjaktig kännedom om dem. 



9. Lecanora verrucosa (Ach.) Laur. i Stockholms skärgård. 



Lafvegetationen i Stockholms skärgård, särskildt i den yttre, är högst 

 ofullständigt känd. I Th. M. Fkies' Lichenographia scandinavica föreligga 

 ytterst få uppgifter om märkligare fynd där. Under senare tid har vis- 

 serligen en och annan där arbetande botanist ägnat uppmärksamhet äfven 

 åt lafvarne, men det vill synas, som om icke någon gått till sitt värf 

 med tillräckligt omfattande kännedom om denna särdeles svåra växtgrupp 

 för att kunna bedrifva sitt arbete med större framgång. Och dock er- 

 bjuda särskildt de öar, hvilkas berggrund till någon del utgöres af ur- 

 kalk, ett ur flera synpunkter sj^nnerligen intressant och gifvande arbets- 

 fält för lichenologen, något livarom ett par exkursioner dit ut till fullo 

 öfvertygat mig. En exkursion till Utö den 22 sistlidna augusti var en 

 af de mest inbringande jag någonsin gjort, oaktadt endast några få tim- 

 mar stodo till mitt förfogande. Ett af de märkligaste fj^nden torde vara 

 det af Lecanora verrucosa. Ett stycke till höger från vägen upp ifrån 

 ångbåtsbryggan ligger en hög väderkvarn, och en stig dit upp leder öfver 

 några mer eller mindre mossbevuxna kalkklippor. Här uppträder den 

 ifrågavarande lafven i sällskap med Blastenia leucorwa, Bacidia musco- 

 riim, Dermatocarpon rufescens, Lecidea atrofusca. Urceolaria scruposa var. 

 hryophila, Caloplaca cerina var. chloroleuca m. fl. 



Dess utbredning i öfrigt inom vårt land är ganska egendomlig. Enligt 

 Th. M. Fries förekommer den >passim parcius in campis calcareis Oelan - 

 di?e Gotlandiseque» ; själf har jag insamlat den vid Visby. Föröfrigt 

 kände Fries den i dess typiska på mossa växande form endast från Lule 

 Lappmark. S. Almquist hade emellertid redan 1868 anträff^at den på 

 Suljätten i Jämtland, och E. Almquist fann den 1873 så långt ned som 

 på Stadsberget i Ragunda. I de västjämtländska fjällen synes den icke 

 vara sällsynt, så snart berggrunden är kalkhaltig; jag har insamlat den 

 på höjderna vid Skurdalsporten (samt på Stenfjället inom norska gränsen', 

 på Tälj stensberget vid Handöl och på Vällista, på sistnämnda fyndort i 

 så riklig mängd, att den kunnat utdelas i mina Lichenes suecici exsic- 

 cati (n. 437). I Härjedalen har P. J. Hellbom funnit den på flera stäl- 

 len. Fjmdorten på Utö sammanbinder således i någon mån det Jämt- 

 land — härjedalska utbredningsområdet med det Gotland — öländska. 



x\nmärkningsvärdt är, att Lecanora verrucosa icke anträff'ats i andra 

 kalkområden i södra och mellersta Sverige, t. ex. icke vid Sala, icke i 

 Närke, Öster- eller Västergötland. Den förhåller sig i detta afseende helt 

 olika mot t. ex. den likaledes på Utö förekommande Lecidea Berengeriana. 

 Icke heller är den funnen på urkalken vid Mölnbo (Södermanland), där 

 samtliga dess ofvan nämnda följeslagare på Utö uppträda, enkannerligen 



