90 



ha framhållit, att konkurrensen i hafsbandet är hårdare än eljes, måste 

 jag kalla detta ett dåligt referat. Jag har sökt häfda motsatsen. För 

 att kort rekapitulera min tankegång, i den mån den har afseende på 

 Selanders teori: 1) De stora vattenj^torna i hafsbandet göra spridningen 

 vansklig för en hel del växter; somliga måste anses helt utestängda, så- 

 vida ej lyckosamma tillfälligheter inträffa; öfriga äro således befriade 

 från konkurrensen med dessa. 2) Vinden och edafiska förhållanden sam- 

 verka att göra den yttersta skärgårdszonen trädlös; den brist på beskugg- 

 ning, som härigenom uppkommer, utesluter ytterligare en del arter från 

 konkurrensen. 3) De ännu återstående växterna konkurrera under för- 

 hållanden, som afvika från de normala genom konstant hög luftfuktighet 

 och saknad af. skugga. Det är af allt detta att vänta, att hafsbandets 

 växter skola ställa mindre preciserade kraf än inlandets. I verkligheten 

 utmärkas både vegetationen och floran af stor brokighet, så att hj^dro- 

 tila och xerofda, nordliga och sydliga arter växa om hvarandra. Det 

 är väl då omvändt sannolikt, att förändringar i hydrometeorer böra åstad- 

 komma relativt små förskjutningar ute i hafsbandet, mindre än i inlandets 

 nogare afbalanserade jämviktsförhållanden arter och samhällen emellan, 

 i alla händelser ej större, som Selander nu vill ha det till. 



Snarare får man väl för att få en förklaring till Selanders iakttagelse, 

 om den visar sig riktig, tänka sig saken så att å den yttre skärgår- 

 dens neutrala mark gror och lefver kvar livad som händelsevis kom- 

 mer dit genom bombardemanget af frön från fastlandet, ehuru på grund 

 af markförhållandena blott å glest liggande lokaler, hvarifrån, om frö- 

 bombardemanget från fastlandet minskas eller upphör, endast ett klent 

 bombardemang kan fortfarande riktas mot event. efteråt uppdj^kande öar, 

 så att man godt kan förstå en eventuell saknad af träffar, då träffpro- 

 centen på grund af de väldiga vattenytorna måste vara mycket låg. 

 Denna förklaring synes mig åtminstone sannolikare än hans egen med 

 dess hjälphjj^potes om växternas spridning genom plötsliga blixtoffensiver, 

 en idé med starkt tycke af den gamla geologiens katastrofteori. Att 

 i alla händelser vattenytornas storlek är någonting, som man ej får 

 glömma bort vid ett resonnemang, som rör hafsbandet, S3mes mig 

 själfklart, ehuru det förefaller Selander »knappt ha med saken att 

 göra> . Därför synes mig ej heller, för att nu komma med en sista an- 

 märkning, hans jämförelse mellan Stabboö och Mörtöklubb rätt lyckad. 

 Mer öfvertygande hade en jämförelse varit mellan två något så när lik- 

 belägna öar med olika höjd. Stabboö ligger i själfva hafsbandet med 

 hela hafvet vräkande på från sydost, är omfluten af kilometerbreda fjär- 

 dar, som sent isläggas, och ligger en half mil från närmaste relativa 

 fastland (Utö). Mörtöklubb är en inomskärsholme, skyddad af en dubbel 

 barriär af tättliggande öar, närmast Gillinge och Yillinge arkipelager, 

 därutanför Biskopsö och Långviksskär. Den sammanhänger genom Mörtö 

 med Nämndö, ett relativt fastland, endast med ett par hundra meter 

 breda, länge islagda sund emellan. Undra sedan på att dess flora är 

 rikare, mer fastlandsaktig än Stabboöns! 



Lars-Giinnar Romell. 



