108 



sidorna hufvudsakligen för värmens skull samt för den mindre starka 

 vinterkölden och kanske allramest för att kälen där blir mindre djup och 

 upptinar tidigare på våren. 



Utom i löfskog växer järneken flerstädes i tallskog med vanlig under- 

 vegetation, men det vill sj^nas som om detta endast ägde rum inom den 

 klimatiskt bäst gynnade delen af dess utbredningsområde. 



Norges största, säkert vilda järnek växer på ön Anuglen i Tj^snes och 

 var 1909 något öfver 8 m. hög med en stam, som en half meter öfver 

 marken mätte l.es m. i omkrets och en fjärdedels meter öfver marken 

 2.06 m. Det högsta kända trädet når 15 m. 



Järneken är flerstädes i Norge utsatt för en stark utrotning, dels bero- 

 ende på att dess hårda ved är ett eftersökt slöjdvirke, dels på att grenar 

 och blad allmänt användas som dekoration särskildt vid begrafningar och 

 högtider, men äfven på att den flerstädes anses som en för betet skadlig 

 växt och därför utrotas ofta med eld. 



Författaren har äfven samlat alla kända upph^sningar om artens före- 

 komst i Sverige. 1824 publicerade J. E. ^YIKSTKÖM uppgiften att G. Linderot 

 funnit ett enda litet afhugget träd af järneken i Bohuslän växande vid 

 ett berg å hyn \\'^äggas utmark. Fjmdorten ^Yägga ligger icke som först 

 uppgafs i Tossene socken utan i Askums socken nära Kungshamn. Antag- 

 ligen blef den här utrotad redan omkring 1823—1825. 



Järnekens förekomst i Norge kan sägas sammanfalla med det område, 

 som äger milda vintrar, och kartan visar huru nära öfverensstämmelsen 

 mellan gränslinjen för dess utbredning och januariisotermen för 0^ C. är, 

 en öfverensstämmelse som är påfallande äfven inom andra delar af 

 Europa. 



Fossilfynd, som kunna ge hållpunkter för när järneken invandrat till 

 Norge äro icke gjorda. Troligt är att arten under forna gynnsammare 

 klimatförhållanden ägde en större utbredning än i nutiden. 



Den, som icke själf sysslat med insamlande af detaljuppgifter för lik- 

 nande arbeten, som det här i korthet refererade, torde ha svårt att inse 

 hvilket tidsödande och tålamodspröfvande arbete som fordras, men för 

 förståelsen af den Skandinaviska halföns växtgeografi äga dylika monografier 

 öfver enskilda väl valda arter en utomordentligt stor betydelse. 



Selim Birger. 



