110 



llere äro radikalt olika vid ett fysikaliskt experiment och i växten. 

 Blåsbildningen motverkas t. ex. af kapillära dimensioner och är i hög 

 grad beroende af kärlväggens natur. Några af de senaste undersöknin- 

 garna äro här af intresse. 



DixoN har undersökt kohesionen af lufthaltig saf (Fagus, Ilex) i 

 glaskapillarer och funnit värden som i allmänhet ligga omkring 50 atm., 

 undantagsvis stiga till 200. Hans metod har visserligen kritiserats af 

 Ursprung, dock, som det vill sj^nas, utan fog (n. b. beträffande dessa 

 sista experiment). 



Af ännu större intresse äro undersökningar som Renner och Ursprung 

 oberoende af hvarandra utfört å ormbunkssporangiernas kohesionsmeka- 

 nism, hvarvid de glädjande nog för en gång kommit till samma resultat. 

 Det elastiska tillbakaspringandet af annulus till utgångsläget sker som 

 bekant under öfvervinnande af fyllvattnets kohesion, betecknar alltså just 

 den kritiska punkten. Genom att af en lösning, för hvilken annulusväg- 

 ^ garna äro semipermeabla, finna den koncentration, som nätt och jämnt 

 förorsakar återspringandet, kan man bestämma det negativa trycket af 

 kohesionsvattnet i detta ögonblick, enär det senare måste vara lika med 

 lösningens osmotiska tryck minus atmosfärtrycket. Dels på detta sätt, 

 dels genom att på likartad! sätt jämföra ångtrycket af återspringande 

 sporangier med ångtrycket af lösningar med kändt osmotiskt tryck, kommo 

 de båda författarna till värden af i allmänhet omkring 300 atmosfärer, 

 maximalt ända till 350 atmosfärer. Högst betydande spänningar alltså 

 och, väl att märka, uppnådda med lufthaltigt vatten. 



Renners lärjunge Holle har med samma metod undersökt kohesions- 

 spänningen af vatten, inneslutet mellan cellmembraner af fanerogamer. 

 Han fann att olika slags celler förhålla sig mj^cket olika. I hår af 

 Verbasciim thapsiforme kunde han påvisa kohesionsspänningar af 150, 

 undantagsvis ända till 250 atmosfärer. I märgceller däremot och i vat- 

 tenmagasinerande celler (velamen radicum af orkidéer, »Speichertracheiden » 

 hos Nepenthes) fann han låga värden (max. 10—20 atm.). Holle finner 

 det sannolikt, att de sistnämnda beteckna en nyttig tillpassning. Ifråga- 

 varande celler skola ju just lätt kunna tömmas på vatten. Omvändt 

 finner han det troligt, att i de specifikt vattenledande elementen kohesionen 

 har minst samma belopp som i Yerbasciim-håven, ehuru han ej kunnat 

 göra några direkta mätningar. Han har emellertid gjort iakttagelser 

 på vissnande blad af Älliaria, som visa att vattnet i bladens tracheider 

 uthärda en negativ spänning af flere atmosfärer, äfven om de stöta intill 

 andra, luftfjdlda tracheider. Holle vindicerar vidare att äfven i själfva 

 ledningsbanorna en differentiering finnes mellan ledande element med 

 stark kohesiv förmåga (tracheiderna?) och magasinerande element (kärlen?), 

 där en allt för stark kohesion rent af undvikes. 



Med påvisandet af kohesionsspänningar om hundratals atmosfärer i 

 lufthaltigt, mellan växtmembraner inneslutet vatten bortfaller en af de 

 största svårigheterna för kohesionsteorien. Renner har också ansett tiden 

 mogen för ett tämligen detaljeradt utkast till safstigningens teori, där 

 han bland annat på ett lika klart som välbehöfligt sätt utreder samman- 

 hanget mellan osmotiskt och hydrostatiskt tryck och olikheten mellan 



