127 



vor, hvilka områden trots med åren iiitrairade betydande förändringar 

 fortfarande torde utgöra en af de märkligaste växtlokalerna i norra 

 Västergötland. Liknande, ehuru vida mindre rikhaltiga, ängspartier 

 linnas i Undenäs på flera håll, såsom å Vabergets nordöstra slutt- 

 ning, vid Damsbacken, Hult, Skeppshult, Djeknetorp m. fl. ställen, 

 samt i Tived vid Kungsbacken och Sågkvarn. Egenthga »sydberg» 

 i den bemärkelse Gunnar Andersson och Selim Birger gifvit detta 

 begrepp (Gunnar Andersson & Selim Birger, 2) äro inom området 

 icke vanliga. Ett typiskt exempel på ett dylikt, ehuru ej af större 

 dimensioner, utgör dock det mellan Hovet och Viken belägna Höka- 

 berget. Här träffas en jämförelsevis rik och intressant växtlighet; 

 af träd och buskar må sålunda framhållas: ek, bok, lind, alm, 

 oxel, hassel, olvon, try, hagtorn (Cratcegus calycina) och listan 

 på örter upptager bland andra: Crepis pahidosa, Lactuca muralis, 

 Asperula odorata, Calamintha Clinopodiam, Stachys silvatica, Scrophu- 

 laria nodosa, Sanicula eiiropcea, Geranium Robertianuin, Epilobiiim 

 collinain, Vicia silvatica, Anemone Hepatica, Actwa spicata, Carex 

 digitala, Melica natans, Aspleniam trichomanes, Polystichiim dilatatum 

 och Woodsia ilvensis. 



Granskar man de i fråga om storleken ofta helt obetydhga ängs- 

 områdena närmare, får man oftast ett bestämdt intryck af, att de 

 fordom måste haft ett rikare innehåll och att den flora, som de nu 

 hysa, blott är en återstod af en ursprungligen yppigare. Troligen 

 behöfver man alls icke gå många århundraden tillbaka i tiden för 

 att där återfinna dessa löfängar med sin en gång rikare flora; åt- 

 minstone gäller detta säkert om en stor del af dem. På ett ganska 

 afsevärdt antal lokaler har jag kunnat förvissa mig om dylika forna 

 löfängar samt om arten af den invasion, dessa efter hand fått vid- 

 kännas. Där de förutvarande bestånden af ädla löfträd icke fallit 

 för yxan, hvilket nog ofta blifvit deras öde, hafva de uppblandats 

 med hvarjehanda inkräktare, både barr- och löfträd, och med dessa 

 har följt en hel mängd ris och örter, som samverkat med de förre 

 att spränga och tillintetgöra den förutvarande, ädlare vegetationens 

 samhällen. Detta har väl i regeln städse blifvit fallet, när en slåtter- 

 äng, efter att under en lång följd af år på grund af regelbundet 

 företagen rödj ning och tillsyn ha bibehållit sin ursprungliga natur, 

 upplåtits till betande kreatur och icke längre användts till slätter, 

 något som i dessa trakter uppenbarligen på många ställen inträffat. 

 Medan denna strid mellan förutvarande, svagare och anryckande, 

 starkare element på en del håll ännu pågår som bäst, synes den å 



