140 



Tik i Undenäs. Då jag i medio af juni 1914 besökte Granvik, fick jag 

 al' hr Kjellgren anvisning på växtstället för denna högst ovanliga 

 och i Västergötland veterligen aldrig förut anträffade orkidé. Den 

 växer i en hagmark vid Hyttehamn mellan Granvik och Bölet helt 

 nära Vettern. Vid mitt besök hade växten ännu ej gått i blom- 

 ning, hvarför jag återvände till platsen en vecka senare, då på en 

 yta af 10 å 15 kvadratmeter sex individ anträffades, alla blom- 

 mande. Fem af dem lämnades orörda, men det sjätte medtogs och 

 har sedermera öfverlämnats till Riksmuseets samlingar. Förekom- 

 sten af Cephalanthera riibra härstädes är ju nog så märklig. Som 

 bekant förekommer växten i östra Sverige, nämligen på Gottland, i 

 östra Småland, Östergötland, Södermanland och Upland. I västra 

 Sverige finnes en enda, isolerad lokal, känd sedan 1854, nämligen 

 Lilla Bräcke i Animskog å Dalsland, hvarest den dock enligt Hart- 

 mans flora, 12:te uppl. för flera årtionden sedan lär ha utgått. Från 

 mellersta Sverige föreligger icke något enda kändt växtställe för C. 

 nibra mer än detta från Granvik. 



Tacksammare att undersöka än skogarne och hagmarkerna äro 

 otvifvelaktigt vattendragen. Bland de större af dessa erbjuda Vet- 

 tern, Viken och Bottensjön det största intresset, hvaremot Undens 

 steniga stränder merendels uppvisa en högst fattig och enformig 

 flora. Särskild uppmärksamhet förtjäna många småsjöar och sump- 

 marker. Här träffar man främst en stor mängd halfgräs, visser- 

 ligen dock ej i regeln tillhörande mera ovanliga typer. Bland för- 

 härskande Carex-mier må framhållas: C. lasiocarpci, C. Umosa. C. 

 irrigiia, C. panicea, C. Oederi, C. Goodenoughii, C. strida, C. canes- 

 cens, C. paiiciflora: mindre allmänna äro t. ex. C. elongata, C. chor- 

 dorrhiza och C. teretiiisciila. Carex dlsticha och C. acnta äro mycket 

 sällsj^nta och C. ccespitosa synes fullständigt saknas. Uteslutande 

 på Vettern s sandstränder växer C. arenaria och likaledes endast i 

 grannskapet af samma sjö träffar man C. glauca. Af de båda 

 Rhynchospora-^vienia. är Rh. alba vanligare än Rh. fasca, hvilken 

 senare dock är antecknad från 16 olika lokaler (se kartan 11). 

 Alla landskapets 5 Eriophorum-Sirier finnas inom området; bland 

 dessa är afgjordt E. vaginatum den vanligaste såsom varande en af 

 mossarnes karaktärsväxter; spridda öfver området uppträda här och 

 där E. latifoliiim och E. alpiimm, medan E. gracile, som af mig 

 iakttagits blott på ett mindre antal platser, uppenbarligen är den 

 sällsyntaste arten. Släktet Scirpus är representerad! af 9 arter, af 

 hvilka 5. laciistris och S. paliistris gifvetvis äro de vanligaste; äfven 



