350 



ju i öppen dag. Och dock har detta mycket ofta försummats, så 

 att man stundom finner äfven hos för öfrigt mycket framstående 

 forskare de mest grumliga föreställningar om dessa frågor. Begrepp 

 sådana som formation, association, bestånd, ståndort o. s. \. för- 

 växlas ofta, alldeles oberoende af det sätt, hvarpå själfva nomen- 

 klaturen användes. Ett klart isärhållande af dessa har dock för 

 hvarje vegetationsbeskrifning den allra största betydelse. Annars 

 blir den framför allt oöfverskådlig och svårbegriplig. Emellertid 

 är det ingalunda min mening, att någon bestämd terminologi eller 

 norm behöfver fastslås, mot hvilken icke får brytas. Tvärtom bör 

 åt livar och en lämnas rum för mycken själfständighet. T. o. m. 

 kan alltför stor konsekvens mången gång vara direkt skadlig (jfr 

 nedan). 



Ståndort och bestånd. 



De två grundbegrepp, som det i fråga om växtsamhällen (»syne- 

 kologiska enheter») allra först gäller att hålla i sär så noggrant 

 som möjligt, kunna betecknas såsom ståndort och bestånd. Stånd- 

 orten utgör enligt Flahault och Schröter (1910, s. 24) samman- 

 fattningen af samtliga på en geografiskt bestämd lokal verkande 

 ekologiska faktorer. Mot denna definition tror jag knappast, att 

 någon berättigad invändning kan göras. Beståndet uppfattar jag å 

 andra sidan såsom den på en gifven lokal förekommande vegeta- 

 tionen. Ur topografisk synpunkt må denna sedan vara snart sagdt 

 af hvilken natur som helst, men såsom synekologiskt begrepp bör 

 den vara så enhetlig som möjligt. 



Teoretiskt borde ett bestånd utgöra en reaktionsprodukt af stånd- 

 orten, åtminstone så länge man håller sig inom samma floraområde 

 och man kan bortse från kulturella inflytelser. Så är nog också i 

 stort sedt fallet, hvilket icke hindrar, att nog så stora olikheter 

 stundom kunna förekomma äfven på fläckar, som man tycker borde 

 erbjuda vegetationen så likartade villkor som möjligt. I många, ja 

 kanske de flesta fall äro olikheterna väl det oaktadt utslag af fina, 

 endast genom ytterst noggranna undersökningar påvisbara variatio- 

 ner hos de ekologiska faktorerna. Ju noggrannare man lär känna 

 växternas ekologi, dess klarare visar det sig nämligen, huru utom- 

 ordentligt känsliga indikatorer på ståndortens beskaffenhet snart 

 sagdt de flesta växter äro. 



I andra fall är säkerligen sambandet mellan vissa olikheter i 

 vegetationen och variationerna i ståndortens natur ytterst obetydligt. 



