så karakteristiska, men i sitt uppträdande bära drag af något mem 

 tillfälligt, anser jag icke konstituera själfständiga associationer. De- 

 ras förekomst sammanhänger ofta med vissa föryngringssätt hos de 

 tongifyande arterna. Särskildt är det påfallande, huru växter med 

 stark vegetativ förökning ofta uppträda i större mer eller mindre 

 rena bestånd. Jag behöfver för att nämna några exempel endast 

 erinra om de täta mattor af Antennaria dioica, Cirsium heter ophyllum, 

 Saussurea alpina m. fl., som man ofta iakttar t. ex. i subalpina 

 ängar. Dylika bestånd vill jag kalla alternatbestånd i anslutning 

 till en beteckning, som föreslagits af Hult (1881, s. 84), som dock 

 själf i beståndsbegreppet inlade en något annan mening än den nu 

 brukliga. Braun (1913, s. 85) sammanfattar dem såsom subassocia- 

 tioner. Hvad andra författare beteckna med denna eller någon 

 annan motsvarande benämning (t. ex. »Nebentypus», »Facies» o. s. v.) 

 afser nog icke alltid fullt samma sak. Man afser ofta från andra 

 mera obetydligt afvikande växtsamhällen, hvilkas ställning af en 

 eller annan anledning är oklar, t. ex. enär man sett för litet af de- 

 samma, eller emedan man icke kan inse hvilka ekologiska betin- 

 gelser, som framkalla olikheterna o. s. v. 



Att associationskarakteristiken måste bli sväfvande inses omedel- 

 bart, när vi erinra oss, att vegetationsbeståndet teoretiskt borde ut- 

 göra en reaktionsprodukt af ståndorten. Att åtskilliga inskränkningar 

 härvidlag dock måste göras, när man öfvergår från teori till verk- 

 lighet, har redan ofvan antydts. Här skola ytterligare några sådana 

 beröras. 



Vissa skillnader i beståndens sammansättning kan man utan tvif- 

 vel spåra tillbaka till utvecklingshistoriska orsaker af olika slag. 

 Härvid kan det vara skäl att erinra om Cowles' (1911) indelning 

 af »successionerna» i fysiografiska och biotiska, af hvilka de förra 

 uppdelas i regionala (väsentligen framkallade af förändringar i kli- 

 matet) och topografiska. När man har att göra med fullt naturliga 

 vegetationstyper, anser jag det emellertid lämpligare att bland dylika 

 förändringar, som man kan sammanfatta såsom sekulära, urskilja 

 två hufvudtyper. Den ena omfattar sådana, som framkallas af flo- 

 rans ej klimatiskt betingade tillökning med nya arter (t. ex. granens 

 invandring i Skandinavien), den andra sådana, som sammanhänga 

 med förändringar i ståndortens beskaffenhet, dessa må nu vara 

 framkallade af rent yttre omständigheter (t. ex. förändringar i kli- 

 matets eller markens natur) eller bero på det inflytande, växttäcket 

 själft utöfvar på sitt underlag (tydligast framträdande i fråga om 



