^55 



torfmarkernas vegetation). Men utom dessa nu nämnda äro säker- 

 ligen, då det gäller finare detaljer, äfven sådana smärre förändrin- 

 gar af ståndorten af vikt, hvilka åstadkomma, att vegetationen år 

 från år är utsatt för olika betingelser [t. ex. vattentillgång, temperatur- 

 förhållanden, i fjällen äfyen den ej fullt stabila snöfördelningen 

 eller tidpunkten för snösmältningen (jfr härom Fries 1913, s. 255) 

 o. s. v.]. Alla dessa omständigheter framkalla svårigheter vid asso- 

 ciationsbegränsningen utöfver sådana, som måste fmnas, då de olika 

 bestånden vid gränserna åtminstone i regel i en mer eller mindre 

 bred zon successivt öfvergå i hvarandra, lika väl som diskordanser 

 sällan möta i fråga om ståndortsväxlingarna. Om man icke till- 

 räckligt beaktar omständigheter sådana, som de senast anförda, 

 kan lätt en vanföreställning uppstå, att växttäckets sammansättning 

 är i vida högre grad beroende på tillfälligheter, än hvad som fak- 

 tiskt är fallet. De kunna också medföra, att större fasthet i fråga 

 om vegetationstypernas fördelning och sammansättning kan föreligga 

 i en trakt än i en annan, allt efter stabiliteten i de ekologiska be- 

 tingelserna och allt hvad därtill hör. 



I anslutning till det nu sagda torde det vara lämpligt att i kort- 

 het beröra uppfattningen hos de författare, som anse, att man till 

 grund för vegetationsbeskrifningarna bör lägga utvecklingshistoriska 

 synpunkter. Jag har redan omnämnt den stora roll sådana spelat 

 hos Hult och hans flesta efterföljare i Norden. Af dessa ha de 

 dock aldrig ansetts böra bilda grundvalen för beståndens och vege- 

 tationstypernas gruppering. Däremot ha de varit ledande vid ma- 

 terialets slutliga bearbetande. I och för sig är naturligen intet att 

 invända mot ett sådant förfaringssätt. Men man får akta sig att 

 konstruera utvecklingsgångar äfven i sådana fall, där dylika absolut 

 icke förekomma. I detta hänseende ha många försyndelser ägt rum, 

 särskildt emedan man förväxlat ekologiska öfvergångstyper med gene- 

 tiska öfvergångsstadier (jfr härom Furrer 1914, s. 33). 



Mera principiell betydelse vilja i synnerhet några amerikanska 

 och engelska växtgeografer inlägga i de utvecklingshistoriska syn- 

 punkterna. Jag har redan omnämnt Cowles' olika successionstyper. 

 Han framhåller, att samtliga ett enhetligt klimatområdes växtsam- 

 hällen på grund af det samtidiga inflytandet af atmosferiliernas ned- 

 brytande och aflastande verkningar sträfva hän mot en enda vege- 

 tationstyp, områdets »climaxformation». Äfven om riktigheten här- 

 af måste teoretiskt erkännas, är det uppenbart, att man i dylika 

 ytterst långsamt försiggående och mycket sällan direkt iakttagbara 



