358 



utan äfven att sammanfatta dessa i grupper, företrädande högre 

 enheter. En sådan är formationen i modern mening, sådan den 

 uppfattas af flertalet växtgeografer (jfr t. ex. Warming und Graeb- 

 NER 1915; Flahault und Schröter 1910). I öfverensstämmelse 

 med mitt fysiognomiskt-floristiska åskådningssätt anser jag forma- 

 tionen omfatta de till sina lifsformer väsentligen öfverensstämmande 

 associationerna. Den intar alltså samma ställning till de senare 

 som växtsläktet till arten. Det kan vid formationernas afgränsning 

 ej hjälpas, att man stundom nödgas sammanföra ekologiskt föga 

 besläktade typer inom samma grupp, kanske t. o. m. att man 

 måste införa mot hvarandra stridande moment. Men dylikt kan 

 i fråga om ett synekologiskt system, som vill vara både naturligt 

 och praktiskt, helt undvikas lika litet som när det gäller växtrikets 

 naturliga system. Man jämföre med den moderna uppfattningen 

 om vissa växtgruppers polyfyletiska ursprung. Det kan exempelvis 

 vara ändamålsenligt att uppställa busksnåren som en särskild grupp, 

 fastän vegetationen för öfrigt (under eller mellan buskarna) kan till- 

 höra mycket olikartade typer, hvilket det oftast är lämpligt att 

 hålla i sär. 



Växtsamhällen i naturen. 



Sedan jag nu framlagt min teoretiska uppfattning om den eko- 

 logiska växtgeografiens enheter så pass klart som torde vara möj- 

 ligt med hänsyn till det föreliggande ämnets natur, vill jag med 

 några ord beröra äfven några praktiska frågor, som kunna fram- 

 ställa sig vid beskrifningen af ett områdes vegetation. 



Redan flera gånger har jag framhållit, att vid hvarje beskrifning 

 af ett områdes vegetation de fysiognomiskt-floristiska synpunkterna 

 böra vara grundläggande. När det gäller att erhålla öfversiktlighet, 

 hvilket naturligtvis är af den allra största vikt, blir det ändock 

 många gånger nödvändigt att ta hänsyn äfven till bl. a. regionala 

 och topografiska förhållanden. Det är t. ex. sant, att vissa af fjäll- 

 ängarna ej blott fysiognomiskt (och ekologiskt), utan äfven floristiskt 

 väsentligen öfverensstämma med mellansvenska löfängar, men än- 

 dock tror jag, att åtminstone i flertalet fall förståelsen blir bättre, 

 om man behandlar dem för sig. Särskildt blir naturligen detta 

 fallet, när man på en gång skall behandla större områden. Man 

 måste alltså mången gång låta de teoretiska synpunkterna och de 



