359 



praktiska behofven kompromissa. Olika meningar kunna göra sig 

 gällande på mångahanda sätt, främst i fråga om sammanfattningen 

 af lägre enheter till högre. Vid ett tillfälle kan det vara lämpligt 

 att följa ett tillvägagångssätt, en annan gång ett annat. 



Mina egna undersökningar inom den ekologiska växtgeografien 

 ha hittills framför allt gälH fjälltrakternas vegetation, särskildt inom 

 Dalarne. Därför skall jag också härifrån hämta några exempel till 

 belysande af några svårigheter, som man i praktiken kan råka ut 

 för.'^ 



En af hufvudfrågorna vid hvarje behandling af ett områdes vege- 

 tation kan formuleras: vid hvilket vegetationsskikt bör man lägga 

 hufvudvikten? Det högsta eller det lägsta eller något mellanliggande? 

 I regel brukar man nog främst fästa sig vid förekomsten eller från- 

 varon af högre skikt. Man skiljer på skogar, snår samt träd- och 

 buskfria samhällen af olika slag. En dylik gruppering förefaller 

 ju mycket enkel och naturlig samt ansluter sig nära till lekman- 

 nens sätt att se saken. Men ofta stöter man på stora svårigheter. 

 T. ex. mellan en skog och en skoglös hed finnas alla öfvergångar. 

 Exempelvis Brockmann-Jerosch och Rubel (1912, s. 27} ha därför 

 velat begränsa skogar och snår att ur synekologisk synpunkt om- 

 fatta endast »die aus Bäumen und Sträuchern bestehenden Pflanzen- 

 gesellschaften, die auf unbeweglichem Boden so geschlossen sind, 

 dass sie den Pflanzen der andern niedern Stockwerke v^^esentlich 

 andere ökologische Bedingungen schaffen, als wenn diese selbst 

 dominierend wären». För en liknande uppfattning har Vahl (1913, 

 s. 2) gjort sig till tolk. Han anser nämligen de »öppna» skogarna 

 stå närmare de skoglösa hedarna än de slutna skogarna. Han be- 

 traktar t. o. m. de bägge förra såsom samma »formation», om träd- 

 kronorna i den öppna skogen täcka mindre än 25 % af markytan. 

 Om de täcka 25 — 75 % af markytan, anser han dem utgöra en sär- 

 skild »formation», som dock står y tterligt nära den skoglösa heden, 

 hvilket han pointerar genom det sätt, hvarpå han betecknar den, 

 nämligen genom prefixet »stegano» (t. ex. steganochamaephytium). 

 I princip ansluter jag mig också till denna åskådning. Vegetationen 

 på de öppna fläckarna mellan trädkronorna i en norrländsk tallhed 

 eller i en gles björkskog i fjällens björkregion och inom en lafhed 

 i dess alpina region äro i analoga fall i själfva verket praktiskt 

 taget identiska. En konsekvens af detta betraktelsesätt blir emeller- 

 tid, att knappast några växtsamhällen inom björkregionen och en- 

 dast relativt små fläckar af de högst belägna barrskogarna kunna 



