498 



och svåråtkomlig. En del tättingar uppföda dock sina ungar till 

 större eller mindre del med bär. När hösten kommer, blifva bären 

 mera begärliga, och de flesta fåglar, som stanna hos oss öfver vintern, 

 lifnära sig nästan enbart af vegetabilisk kost. 



1. Trastar och sidensvansar äro de utan jämförelse viktigaste 

 växtspridarna bland sångfåglarna. Rönn- och enbärsfrön samt andra 

 frön af liknande storlek afbördas hos trastarna ungefär lika ofta 

 med exkrementerna som med uppkastningarna. Smärre frön med- 

 följa mest exkrementerna, under det att större bärstenar och frön 

 uteslutande eller öfvervägande kräkas upp. När det alltså ej gäller 

 särskildt stora frön, kunna båda spridningssätten uppträda jämte 

 hvarandra. Frön i uppkastningarna komma vanligen att lämna 

 fågeln något tidigare än frön, som afbördas med exkrementerna. 

 Skillnaden tyckes dock ej vara synnerligen stor. 



Under sommaren och hösten håller koltrasten sig mest nere på 

 marken eller i täta busksnår. Bollar och exkrementer afbördas 

 mest, medan fågeln befinner sig på marken, och man finner dem i 

 regel på ringa afstånd (<C 50 m) från bärbuskarna. Äfven sedan 

 koltrastarna flockat sig i rönnar, oxlar eller hagtornsträd och marken 

 ännu är bar, begifva de sig ofta ned på marken för att kasta upp 

 bollarna i skydd af någon trädstam, unggran eller enbuske. Ligger 

 snön djup och lös, stanna de vanligen kvar uppe i träden och flyga 

 äfven dit efter besök i bärbuskarna. 



När björktrastar och sidensvansar ätit sig mätta i bärbuskarna, 

 samlas de vanligen i något närbeläget större träd för att i lugn och 

 ro hvila och smälta maten. Uppkastningar och exkrementer fastna 

 därför ej sällan i grenklykor o. dyl., och de i dem inneslutna fröna 

 kunna därför ibland gifva upphof till epifyter. 



Ringtrastar, sångtrastar och rödvingetrastar erinra till sitt beteende 

 mest om koltrasten, under det att dubbeltrasten visar mera likhet 

 med björktrastar och sidensvansar, om han också är väsentligt 

 skyggare än dessa och därför vanligen flj^^ger upp redan på långt 

 håll. 



Trastar och sidensvansar synas i regel ombesörja spridning en- 

 dast på korta eller måttliga afstånd. I intet af mig närmare under- 

 sökt fall har spridning på öfver 200 — 300 m kunnat konstateras. 



Stararna torde ej vara af någon större betydelse för frösprid- 

 ningen. 



2. Sångare, rödhakar, blåhakar, rödstjärtar och näktergalar trans- 

 portera i regel frön och bärstenar endast öfver obetydliga sträckor. Vid 



