514 



kaledonisk och baltisk bestämmes därför floristiskt af desmidiéerna^ 

 ej de kosmopolitiska Staurastrum gracile och paradoxum utan af 

 de ofvan nämnda ledformerna. Visserligen finnas redan nu och 

 kommer säkert att uppdagas mellanformer, t. ex. Littois-träsk i 

 Finland (Wahlberg 13); för Sveriges vidkommande, således på den 

 egentliga gränslinjen mellan baltisk och kaledonisk formation, har 

 jag ej mött några svårigheter med särskiljningen. 



Om man vill utröna det närmare sammanhanget mellan vattnets 

 försmutsningsgrad och planktonvegetationen, blir väl frågeställnin- 

 gen närmast denna: är fördelningen i klorofycérika eller myxofycé- 

 rika formationer beroende blott på alggruppernas större eller mindre 

 saprofili, så att myxofycéerna äro saprofila och de gröna algerna 

 saprofoba eller beror det hela på någon indirekt, af näringsvätskan 

 bestämd faktor? 



Frågan är svår att besvara, beroende på den ytterst ringa känne- 

 dom, vi i själfva verket äga om planktonternas biologi och de svå- 

 righeter, som uppresa sig för ernående af exakt kunskap härom. 

 Laboratorieförsök äro ej tillfyllest, då det i laboratoriet med de små 

 vattenmassor, som där kunna komma ifråga, är nästan ogörligt att 

 ändra en biologisk faktor med bibehållande af de öfriga och öfver- 

 huvud taget omöjligt att med konst framkalla de förhållanden, som 

 existera i en sjö på olika djup. 'Åtminstone synes mig den enda 

 vägen vara en jämförande sammanställning af resultaten af de nog- 

 grannaste undersökningarna i ett stort antal sjöar. Materialet för 

 en dylik sammanställning är f. n. mjxket begränsadt. Orsaken här- 

 till ligger, utom sötvattensplanktologiens ringa ålder, i svårigheten 

 för en forskare att behärska alla de vetenskaper, biologi, kemi och 

 fysik, som fordras, äfven i svårigheter vid fältarbetena, dessas strängt 

 periodiska karaktär, beroendet af väderleksförhållanden, afstånd 

 m. m. 



Om man emellertid skulle försöka att på grundval af förelig- 

 gande undersökningar ur många hvarandra motsägande uppgifter i 

 korthet skissera planktongruppernas ekologi, skulle resultatet enligt 

 min åsikt bli ungefär följande. (De nämnda grupperna äro kloro- 

 fycéer (alla gröna alger), myxofycéer, diatoméer samt flagellater och 

 peridinéer. Inom dessa grupper torde de olika planktonarterna för- 

 hålla sig så pass likartadt, att indelningen är berättigad.) 



Klorofycéerna äro starkt ljusbehöfvande och ha för detta ända- 

 mål ofta aktiva organ för fototaxi, t. ex. volvocinéerna, vidare slem- 

 höljen och andra inrättningar för att minska specifika vikten, yt- 



