516 



punkter, som vid granskning kunna kristalliseras fram ur plankton- 

 forskarnas hittillsvarande spekulationer i fytoplanktongeografi. Emel- 

 lertid har härvid alltid hänsyn tagits uteslutande till de af omgif- 

 ningen beroende faktorerna, under det att en, minst lika viktig, 

 lämnats ur räkningen, nämligen det inflytande, de olika gruppernas 

 planktonter utöfva på hvarandra, eller kort uttryckt: kampen för 

 tillvaron. 



Om hänsyn tages till denna faktor, kan kanske den ofvan an- 

 förda skillnaden mellan klorofycé- och myxofycésjöar förklaras. 



I en ursprungUg sjö finnes en planktonvegetation, sådan vi finna 

 den t. ex. i en obebyggd skogssjö; desmidiéer, protococcoidéer, diato- 

 méer, myxofycéer och flagellater i kvalitativ myckenhet men i obe- 

 tydlig mängd, tack vare den ringa näringen. Periodiciteten bestäm- 

 mes optiskt och termiskt blott af årstiderna. 



Genom bebyggelse och därmed följande försmutsning gynnas myxo- 

 fycéerna, mer saprotila former, t. ex. Aphanizomenon och Oscillatoria 

 Agardhiy inkomma och tack vare sitt massuppträdande och sina 

 öfverlägsna pelagiska egenskaper bilda de en tät formation i yt- 

 lagren, därigenom absorberande det ljus som skulle tränga djupare 

 ned. Grönalgerna med sina ofullkomligare flytorgan bortelimineras 

 genom ljusbristen, blott några få af de tåligaste hålla sig kvar, 

 t. éx. Staurastram paradoxum och 'gracile och blott en kan oberörd 

 existera bredvid myxofycéerna, nämligen Botryococciis, hvilken tack 

 vare sin olja uppnår en ringa specifik vikt och så att säga segrar 

 med fiendens egna vapen. 



I skuggan af myxofycéskiktet kunna blott de i ljusbehof likvär- 

 diga bruna planktonterna: diatoméer, krysomonadinéer och peridinéer 

 uthärda, men äfven de gynnas af den rikliga näringen och före- 

 komma därför kvantitativt rikare än i ursprungliga sjöar. På så 

 sätt uppkommer den formation, som karaktäriserar det först be- 

 byggda låglandets sjöar, och efter de lågländer, där den urskiljts och 

 först studerats, Nordtyskland, Danmark och Sverige, blifvit kallad den 

 baltiska. Enligt denna förklaring är det baltiska fytoplanktonområdet 

 ej en växtgeografisk region i egentlig bemärkelse utan en formation, 

 närmast att jämställa med fastmarkens kulturformationer, en vatt- 

 nets ogräsformation, under det att den kaledoniska är den primära, 

 åtminstone på arkeisk berggrund. Likaså blir de baltiska sjöarnas 

 periodicitet förståeligare, om denna faktor införes i resonemanget. 

 Periodiciteten är i allmänhet denna: på vintern ett sparsamt plankton 

 af diatomacéer och eventuellt bruna flagellater, vid islossningen till- 



