517 



taga på grund af den ökade ljustillgången vissa flagellater, t. ex. 

 Dinohrijon nästan explosift, under det att diatoméernas maximum 

 inträlTar något senare, då vårhelcirkulationen är genomförd. Dessa 

 bruna planktonter härska nu ensamma under vattnets stigande pe- 

 riod, tills vid bortåt 15^ C. myxofycéerna sätta in med förut om- 

 taladt resultat ; diatomacéer och flagellater decimeras [Melosira troligen 

 äfven på grund af den höga temperaturen) eller uppsöka djupare lager 

 Grönalgerna saknas praktiskt taget, blott Botryococciis kan häfda sin 

 plats, och Pediastrum och de bägge Staurastra föra en tynande tillvaro. 



När sedan temperaturen sjunker, försämras villkoren för myxo- 

 fycéerna, hvilka gå i sporulation^ klorof^xéerna äro under somma- 

 ren så decimerade, att de ej förmå att nu taga herraväldet, dess- 

 utom få de nu en n}^ fiende att kämpa emot^ näml. diatoméerna. 

 Genom konvektionsströmmarna under den mer och mer omfattande 

 höstcirkulationen gynnas åter de bruna planktonterna, speciellt de 

 med lägre optimum, t. ex. Melosira, så att hösten liksom våren karak- 

 täriseras af ett diatomémaximum. Detta maximum aftager vid lägre 

 temperatur, speciellt då vattnet åter blifvit termiskt skiktadt, och 

 decimeras till ett minimum under vintern genom ljusbrist, orsakad 

 af snö på isen, hvilken vid tillräcklig tjocklek kan göra den pe- 

 lagiska regionen afotisk. 



Intressant vore, om ännu en ljusbiologisk typ, nämligen röd- 

 alger, funnes representerad i plankton. Då skulle man kanske få 

 fullständigt samma regionala indelning af gröna, bruna och röda 

 alger, som den marina litoralfloran visar, men här i temporal an- 

 ordning i stället för där i batymetrisk. 



Enligt grundprincipen i skillnaden mellan sjöar med kaledonisk 

 planktonformation och sådana med baltiskt plankton böra öfverallt, 

 där försmutsning ej inträdt, fytoplankton innehålla grönalger. Så 

 är också förhållandet, den kaledoniska formationen kan, bättre eller 

 sämre utvecklad, spåras genom hela Skandinavien bort i Finland. 

 Såsom dess yttersta förtoning mot norr och nordväst kan anses 

 det arktiska området med sin öfvervägande grönalgsflora, åt- 

 minstone Färöarna torde komma med in i dess område. In- 

 tressant vore att genom en undersökning af några obebyggda sjöar 

 inom Baltiska landtryggens sjöområden få reda på, huruvida några 

 af de för den kaledoniska planktonformationen karaktäristiska for- 

 merna finnas där. 



I Jurabergens sjöar äro äfven desmidiaceerna rätt väl företrädda; 

 bland ledformerna äro Ceratium curvirostre och Siaurastrum Arctiscon 



