533 



densamma. Visserligen ha de på olika håll inplanterade träden i 

 det längsta hållit sig friska och visat godartad utveckling, men vid 

 c:a 50 års ålder ha de alltid börjat hastigt aftyna. Såsom exempel på 

 huru fort pyramidaspen- på äldre dar dukar under kan anföras, att 

 vid ett förf:s besök vid Högshult i Elgarås april 1908 voro alla där 

 befintliga träd (se fig. 1) — de flesta c:a 40-åriga — friska och 

 stadda i bästa utveckling, vid ett förnyadt besök därstädes den 1 

 april år 1915 voro flera af de år 1908 till väl ett 20-tal uppgående 

 träden fullständigt döda (se fig. 2), de ännu kvarlefvande äfven de 

 i allmänhet i döende tillstånd, mer eller mindre fullständigt topp- 

 torra, vanligen med endast några få lefvande grenar nedtill å stam- 

 men. Några döda exemplar hade af gårdens ägare borthuggits, de 

 andra stodo ännu kvar döda eller halfdöda. Trenne träd syntes 

 dock fortfarande något så när lifskraftiga. Rikliga unga rotskotts- 

 exemplar förekommo fullständigt friska på trädgårdsvallen innanför 

 den ursprungligen planterade trädraden. 



Anledningen till mitt andra besök vid Högshult var att efterforska 

 orsaken till trädens tillbakagång under de sista åren. I bref af den 

 27 april 1914 hade jag nämligen af professor Abraham Langlet i 

 Göteborg underrättats om pjTamidasparnas sorgliga öde. »Jag hade 

 hyst den förhoppningen», skrifver professor Langlet, »att detta träd 

 skulle kunna ersätta Populas nigra fastigiata, som numera ju går 

 så dåligt till. Emellertid synes mig detta numera högst osäkert; 

 det förefaller som om trädet hölle på att degenerera eller kanske 

 snarare är af naturen klent och icke kan bli gammalt». Och 

 pastor Lundberg i Elgarås skrifver i bref år 1915, att »när träden 

 blifva cirka 50 år, blifva flera grenar bladlösa» och träden börja 

 så småningom torka. »De förete då en bedröflig anblick och böra 

 nedhuggas». 



Af allt att döma synes orsaken till trädens tillbakagång främst 

 vara att söka i trädets bristande förmåga att vid äldre år kunna 

 nöjaktigt nära de nyutväxande skotten. Årsskotten bli på de äldre 

 pyramidasparna i allt större utsträckning undernärda, och förved- 

 ningen i topparna blir allt ofullständigare. De ett nästföljande år 

 utvecklade sidoskotten drivas i höjden nära nog som »vattenskott», 

 och visa i ännu högre grad än moderskotten bristande förvedning 

 upptill. Parasitsvampar inkomma, och skottets eller skottsystemets 

 öde är besegladt. 



En närmare undersökning af Högshults-asparna visade, att flera 

 svampar tämligen allmänt förekommo på de döda och döende gre- 



