567 



Dessa bildas dock ej i moder- 

 S. decipiens, utan äro lägre an- 

 under jordytan, äro sällan ty- 



Fig. 5. Saxifraga decipiens X granulata. 



piens. Den har många utlöpare. 

 rosettens yngre bladveck, som hos 

 satta. De ligga i eller obetydligt 

 piskt ofvanjordiska,] och ,bära i 

 spetsarna mer eller mindre mång- 

 bladiga rosetter, som samla sig 

 till en tät matta. Men formen 

 utvecklar också i spetsen på ut- 

 löparna, eller i bladvecken, grodd- 

 knoppar. Dessa äro dock aldrig, 

 som hos S. granulata, gyttrade, 

 utan sitta en och en. De torde 

 dock ej fungera som vegetativa 

 förökningsorgan, då skottet är 

 flerårigt och de ej isoleras från 

 moderplantan. Deras viktigaste 

 uppgift är med all sannolikhet 

 att vara reservnäringsupplag och 

 knoppens öfvervintringsform. 



Fig. 6 visar en annan typ. 

 Den är endast funnen i ett enda 

 tvåstjälkigt individ sommaren 

 1916, och jag kan därför ej så noga 

 bedöma, hur den förhåller sig. 

 Den tycks sakna förmågan att bil- 

 da rosettbärande utlöpare, men 

 har groddknoppar utvecklade en 

 och en i alla vecken af de fullt 

 utvuxna långskaftade rosettbladen. 

 Efter fruktsättningen dog hela 

 moderindividet och groddknop- 

 parna frigjordes. 



Bladen äro hos alla hybridformer endast sommargröna, men vissna 

 i regel ner först en tid efter fruktmognaden. Den i fig. 5 före- 

 trädda typen samlar kring skotten ett tämligen rikligt material af 

 torra blad. Detta synes ej vara fallet hos fig. 6. 



Saxifraga decipiens har gruppens typiska, tätt rosettställda, små 

 och relativt hårda blad med rätlinjiga kanter (fig. 7). Bladskifvan 

 öfvergår utan tydlig gräns i skaftet, som hos primärbladen är kort 

 och bredt, hos de senare utvecklade litet längre och smalare, af 



Fig. 6. Saxifraga decipiens X 

 granulata. 



