570 



På frodvuxna exemplar blir midttanden, någon gång äfven närmaste 

 sidotänder, stor och djupt nerskuren och bär i sin ordning tänder 

 af den ordinarie storleken. D. v. s. bladet har en viss tendens att 

 bli uppdeladt i 3 hufvudflikar. 



De nedersta stjälkbladen ha kvar rosettbladens grundform. Högre 

 upp få de allt spetsigare bladbas och bli djupare flikade, för att 

 till slut öfvergå i oskaftade, odelade högblad (Fig. 8). 



Bladens form hos hybriden framgår tydligt af 

 tig. 9. Olika former förete en kontinuerlig serie 

 från sådana, som endast genom spetsigare bladbas 

 och djupare inskurna flikar skilja 

 sig från 5. granulata, till sådana, 

 som endast genom sin lösare bygg- 



f 



1 £ I £ I £ 



a b ' c 



Fig. 11. Körtelhår (1) och vanliga hår (2; af a S. äecipiens, h S. clecipiens X 

 granulata, c S. gramdata. 



nad och därigenom, att en rest af en central bladskifva återstår 

 och att flikarna äro afsmalnande, skilja sig från S. decipiens. 



Om stjälkbladen gäller samma sak. De visa alla möjhga öfver- 

 gångsformer från den ena arten till den andra. 



Klyföppningarna ligga hos S. decipiens med dess mera xerofy- 

 tiska utbildning endast på bladens undersida, S. granulata har dem 

 hka fördelade på båda sidor. Hybriden har ett fåtal på öfver- 

 sidan, och på undersidan lika tätt som S. granulata. Epidermis- 

 cellernas olika form visas tydhgt af fig. 10. 



Hårbeklädnaden är hos de båda arterna ganska olikartad (se fig 11). 

 Saxifraga decipiens har på bladskaft och allra nedersta delen af 

 stjälken glesa, raka, 5— 12-ceniga hår (fig. 11 a 2). Bladskifvan 

 har endast på kanterna korta, raka körtelhår (fig. 11 a 1) nästan 

 alltid med 4 celler i skaftet. Stjälken bär samma körtelhår nedtill 

 glest, på blomskaft och på foderbladen mycket tätt sittande. 



