49 



slagen af på skilda vis ombildade blommor d. v. s. af hvad han 

 kallade »flores luxuriaiites» och hvilka han indelade i »multipUcati», 

 »pleni» och »proliferi». Det första slaget (»flores multiplicati») 

 omfattade sådana fyllda blommor, där ännu ståndarna voro kvar, 

 men till denna grupp räknades dessutom också, egendomligt nog, 

 sådana former, som hade starkt utvecklade högblad som Plantago 

 major rosea, liksom äfven de s. k. vivipara gräsen (se Philosophia 

 Botanica s. 80). Det andra slaget (»flores pleni») omfattade så- 

 dana blommor, där hyllet så ökats, att ståndarne ej vidare komma 

 till utveckling. Det sista slaget slutligen (»flores proliferi») omfat- 

 tade sådana, där nya blommor utväxa ur en annan blomma eller 

 där gröna blad utväxa ur en blomma. Om betydelsen för botani- 

 kens utveckling af denna Linnés uppfattning af de dubbla blom- 

 morna som ett slags monstrositeter och af deras förhållande till de 

 enkla säger A. P. de Candolle: »Depuis cette époque, Fétude des 

 fleurs doubles ne faisant plus partie de celles des espéces propre- 

 ment dites, a été fort abandonnée par les botanistes» (Considéra- 

 tions générales sur les fleurs doubles, et en particulier sur celles 

 de la famille des Renonculacées, Mémoires de Physique et de 

 Chimie de la société d'Arcueil. T. III, 1817, p. 386). 



På samma sätt, synes det mig, torde det nog också förhålla sig 

 med missbildningarna. Liksom de dubbla blommorna alls icke 

 passade in i det linnéanska artbegreppet — de voro ju hvarken 

 arter eller varieteter — och intresset för dem därför, särskildt från 

 systematiskt håll, svalnade, så torde nog det ringa intresset för 

 missbildningarna också kanske ytterst hafva berott på att de heller 

 alls icke passade in i systemet, utan betraktades endast som till- 

 fälliga krymplingar, ofta kanske knappt värda ens en annotation. 



Det torde därför icke vara ur vägen, att något litet mera upp- 

 märksamhet började ägnas dessa bildningsafvikelser, på samma 

 sätt som man ju i våra dagar inriktar sina floristiska studier sär- 

 skildt på utforskandet af de elementararter, hvaraf de linnéanska 

 arterna bestå. 



Sistlidne vår, 1908, öfverlämnades af grefvinnan E. Bielke f. 

 Areschoug till Uppsala botaniska trädgård lefvande exemplar af några 

 egendomliga hvitsippor, där dels svepebladen voro ytterst talrika 

 samtidigt med att blomaxeln var alldeles förkrj^mpt, så att svepeblad 

 och hylleblad sutto på samma höjd, dels ock alldeles saknades 

 ståndare. Studiet af dessa egendomliga hvitsippor förde mig in på 

 kapitlet om dylika missbildningar i allmänhet och då i de flori- 



Svensk Bolanisk Tidskrift 1909. ^ 



