56 



ställe iakttagits under ett tiotal af år och exemplaren härstammade 

 uppenbarligen från en och samma rotstock. 



Till sist må med ett par ord omnämnas en annan icke så alldeles 

 ovanlig missbildningsform, nämligen den i fig. 9 afbildade. Denna 



Af öfriga i Sverige iakttagna bildningsafvikelser af hvitsippor 

 må också nämnas några fall af panacherade blad enligt exemplar 

 i Riksmuseets herbarium. 



Särskildt må framhållas, att i Sverige icke hafva iakttagits vildt 

 växande former med dubbla blommor af det slag, som hör under 

 kategorien »petalomani», d. v. s. där hvita hylleblad utvecklas i 

 regelbunden följd i sådan mängd, att ståndare och pistiller aldrig 

 komma till utveckling. Detta det vanligaste fallet af s. k. dubbla 

 blommor är kändt också hos hvitsippor, men i Sverige förekommer 

 den formen endast odlad i trädgårdar, icke, så vidt jag har mig 

 bekant, i vildt tillstånd. 



Likaledes odlas endast i trädgårdar hos oss (t. ex. i Lunds bo- 

 taniska trädgård enligt benäget meddelande af professor Sv. Mur- 

 beck; enligt herbarieexemplar också i Uppsala) en mycket pryd- 

 lig monstrositet, som utmärkes däraf, att pistillerna, men icke stån- 

 darna, omvandlats till hyllebladsliknand bildningar. Denna form 

 är icke heller iakttagen i vildt tillstånd i Sverige. 



Nu frågas: huru uppstå dylika former? Att de skulle vara re- 

 sultatet af några tillfälliga inflytelser utifrån på växten ifråga, vare 



Fig. 9. Monströs A. nemorosa med för- 

 kr3^mpt blomaxel (Sdrm., St. Malm, 

 Bränkärr, Ax. Andersson, maj 188H). 



karaktäriseras däraf, att blomaxeln 

 är förkrympt, så att blomman blir 

 alldeles oskaftad, sittande således 

 på samma höjd som svepebladen. 

 Blomman är för öfrigt på intet 

 vis missbildad. Svepebladen äro 

 något svagt utbildade d. v. s. med 

 mycket få och smala flikar och 

 därför också med relativt liten yta, 

 kort sagdt, de göra fullständigt in- 

 tryck af att vara s. k. hämnings- 

 företeelser d. v. s. tillbakasatta 

 i sin utveckling och icke osanno- 

 likt är då, att också blomaxelns 

 förkrympning här vore ett utslag 

 af samma fenomen, d. v. s. alltså 

 en hämningsföreteelse. 



