133 



Gelatinet bekläddes snart med samma hvita mycel, t. o. m. kraf- 

 tigare än under normala förhållanden. 



De fysiologiska försök, som ofvan relaterats, äro ännu mycket 

 fragmentariska och komma gifvetvis att fullständigas. Ett ytterli- 

 gare prof på svampens karaktäristiska motståndskraft skulle kunna 

 anföras, men då hittills inga kontrollförsök föreligga, torde ett or- 

 dande därom lämpligen uppskjutas till en annan tidpunkt. 



Beträffande den systematiska ställning, det nya svampsläktet in- 

 tager, torde den redan vara tämligen gifven af det, som ofvan fram- 

 lagts såsom hittills kändt om detsamma. I fråga om ascusanlägg- 

 n ingen visar ju svampen otvetydiga likheter med flera gymnoasca- 

 ceer, från hvilka den dock skarpt skiljer sig genom fullständig 

 saknad af peridie. Uti detta hänseende närmar den sig dock tyd- 

 ligen endomycetaceerna och erinrar här långt mera om Endomyces 

 än om Oleina eller Eremascus, om också ascosporerna hos Erem. fer- 

 tilis R. Stoppel erbjuda en viss likhet. Hos den lågt stående Erem- 

 ascus påminner bildningen af asci något om den hos Dipodascus 

 albidus Lagerh., om de båda öfrigas sexualförhållanden är hittills 

 mycket litet bekant, ja Oleina är ju i detta hänseende alldeles 

 okänd. Från Endomyces skall Oleina afvika genom 8-sporiga asci. 

 De två tidigast upptäckta Endomyces-ariernR, E. decipiens (Tulasne) 

 Reess och E. Magnusii Ludwig hade också begge den gemensamma 

 karaktären, att asci blott inneslöto 4 sporer och uppstodo ensamma 

 på spetsen af från hufvudaxeln utgående korta lateralgrenar. Se- 

 dermera har inom samma släkte, om med rätt eller orätt lämnas 

 därhän, inrymts flera för vetenskapen nya svampar med annat 

 sporantal. Sålunda har E. coprophilus Massee et Salmon 4 — 8 

 sporer och E. Scytonematum Zukal, som uppträder parasitiskt på 

 Scytonema alatum Borzi, 8 sporer. Härtill kommer, att t. ex. hos sist- 

 nämnda endofyt de nakna asci ej sitta enstaka, utan tätt gyttrade 

 i små hopar uti grenarnas spetsar, alltså något om än i smått er- 

 inrande om förhållandet hos Byssochlamys. Denna svamp torde 

 också räkna sina närmaste släktingar bland endomycetaceerna och 

 bör således föras dit. Genom sina terminala klamydosporer liknar 

 den också mera dessa senare än gymnoascaceerna, hos hvilka 

 nämnda sporform mest bildas interkalärt. Bland de hittills kända 

 medlemmarna af familjen Endomycetacece är den också den högst 

 utvecklade och utgör en naturlig länk mellan denna och Gymno- 

 ascacece med dess luckra, gallerverkliknande peridie. 



