217 



från den centralt belägna ståndarsamlingen. Stundom är denna 

 utböjning så skarp, att märket berör något af de utspärrade kron- 

 bladen. När blomman slår ihop, kommer stiftet att af hyllebladen 

 med våld föras tillbaka in mot centrum. Men liksom allt, hvad 

 stiftet företar sig i denna blomma, är obestämdt och föga utprägladt, 

 så också med den omtalade vinkelböjningen: än är den svag, än 

 stark, än ingen, än är stiftet, som nämndes, på annat sätt krökt. 



Ståndarnes irritabilitet, stiftets längd och ställning i blomman 

 — allt tyder på allogami, och dock är allt detta så att säga endast 

 pro forma-anordningar, reminiscenser från en svunnen tid, ty blom- 

 man blir i praktiken autogam. H. Fumana hör nämligen till den 

 typ af växter, där själfpoUination anordnas med kronbladens till- 

 hjälp. 



Redan under det blomman är utslagen finner man, att ett och 

 annat pollenkorn nedfallit på kronbladen. Utan att ståndarna för- 

 lorat nämnvärdt med pollen, slår blomman ihop, hvarvid kronbla- 

 den afkastas. Denna procedur är det intressantaste vid denna växts 

 blomning. Det är de 3 större foderbladen, som äro verksamma 

 härvidlag. Långsamt, men oemotståndligt böja dessa sig ihop, 

 hvarvid de fullkomligt friska och turgescenta kronbladen bändas 

 loss och skjutas af de hopgående foderbladen allt mer och mer 

 uppåt. Härunder komma de i beröring först med stån- 

 darknapparna, sedan med märket, som därvid nödvändigt 

 blir pollineradt just i blommans hopslagningsögonblick. När 

 foderbladen hunnit så långt, att de bräckt loss kronbladen, går 

 hopslåendet hastigt. Kronbladen glida allt mer mot spetsen af den 

 hopslående blomman, där de hållas kvar i »nypan» mellan foder- 

 bladsspetsarna, för att slutligen ett och ett fällas till marken, där 

 de bli liggande helt nätt, 5 stycken under hvarje blomma (fig. 1 d). 

 Stundom kommer ett kronblad i kläm längre ned mellan två foder- 

 blad och blir sittande där. Stundom ser man alla 5 kronbladen 

 fasthållna af foderbladsspetsarna uti yttersta spetsen af klon och 

 utbredda som en utslagen kortlek, hvarefter de sakta nedfällas ett 

 och ett på marken. 



Den hopslagna blomman (fig. 1 e) liknar den outslagna knoppen, 

 blott med den skillnaden, att den afblommade > knoppen» på grund 

 af förlusten af kronbladen är något smalare än före blomningen, 

 hvarigenom man kan skilja dem åt, äfven om ej något kronblad 

 stannat kvar i kläm mellan foderbladen i den hopslagna blom- 

 man. 



